ПОЛИТИКАТА ЗА УСТОЙЧИВО УПРАВЛЕНИЕ НА ЗЕМИТЕ И ПРИЛАГАНЕТО Й НА ОБЩИНСКО НИВО В БЪЛГАРИЯ

януари 2007 г.
Съдържание

1.	Основни принципи на политиката за устойчиво управление на земите (УУЗ) и борба с  опустиняването ....................................................................................................стр. 4
1.1.	Основни принципи на политиката за УУЗ ...................................................стр. 4
1.2.	Земните ресурси като основни елементи на философията за устойчиво управление на земите ...................................................................................стр. 6
1.3.	Замърсяване на почвите ...............................................................................стр. 6
1.4.	Деградационни процеси ................................................................................стр. 7

2. Стратегическа и правна рамка на политиката за устойчиво управление на земите в България .................................................................................................................................стр. 9
2.1. Стратегическа рамка за устойчиво управление на 		земите..............................................................................................................стр. 9
2.2. Законодателна рамка .........................................................................................стр. 14

3.	Пренасяне и ефективно прилагане на политиката за устойчиво управление на земите на общинско ниво .....................................................................................................стр. 14 
3.1.	Основни етапи от процеса на интегриране и прилагане на политиката за УУЗ и укрепване на капацитета на общините ...................................................................стр. 14
3.2.	Роля и отговорности на общините за прилагане на политиката за УУЗ ..........стр. 15
	3.2.1. Контрол върху опазването на почвата от замърсяване ................стр. 16
	3.2.2. Контрол по отношение ползването на земеделските земи ...........стр. 16
	3.2.3. Контрол върху ползването на гори и земи от горския фонд ..........стр. 17
	3.2.4. Контрол върху нарушени терени ........................................................стр. 18
3.2.5.  Контролни функции по управление на водите .................................стр. 18
3.2.6.	Управление и стопанисване на земеделски земи ..............................стр. 18
3.2.7.	Управление и стопанисване на земи от горския фонд .....................стр. 20
3.2.8.	Управление на води и водни обекти .....................................................стр. 20

4.	Общинският план за развитие и общинските стратегически документи - инструментариум за планиране на политиката и осъществяване на дейности, свързани с устойчивото управление на земите на общинско ниво .....................стр. 21
4.1. Общински план за развитие (ОПР) ...........................................................стр. 21
4.2. Общинска програма за опазване на околната среда ..............................стр. 22
4.3. Общ устройствен план и специализирани устройствени планове ........ стр. 23
4.4.	Планове за управление на речните басейни ........................................... стр. 24  
4.5. Екологичната оценка на планове и програми – правен механизъм за контролни и превантивни функции за УУЗ ...................................................... стр. 25  
4.6. Оценката на въздействието върху околната среда  - правен механизъм за контролни и превантивни функции за УУЗ........................................................ стр. 25  

5.	Общините като партньор на централната власт в процеса на устойчиво управление на земите и фактор за активно включване на местните и регионалните заинтересовани страни при формулиране и изпълнение на политиката за устойчиво управление на земите ............................................................................................................... стр. 26  
5.1 Общините като партньор на централната власт в процеса на устойчиво управление на земите ....................................................................................... стр. 26  
5.2. Участие на местните общности и заинтересованите страни в процеса на формулиране, прилагане и наблюдение на местните политики за устойчиво управление на земите ...................................................................................... стр. 27

6.	Възможности за финансиране на общински дейности и мероприятия, свързани с устойчивото управление на земите ..................................................................................стр. 29 
6.1 Обща рамка на възможностите за финансиране и икономически механизми за подкрепа на дейности, свързани с УУЗ ...........................................................стр. 29
6.2. Възможности за финансиране на дейности за УУЗ със собствени финансови средства на общините .......................................................................................стр. 31
6.3. Възможности за общините за финансиране на дейности в областта на УУЗ по линия на Оперативните програми на България 2007 – 2013 г. ......................стр. 31
6.3.1. Възможности за подкрепа на дейности за УУЗ в рамките на Националната програма за развитие на селските райони...................стр. 34
6.3.2. Възможности за подкрепа на дейности за УУЗ в рамките на Оперативна програма „Околна среда”......................................................стр. 46
6.3.3. Възможности за подкрепа на дейности за УУЗ в рамките на Оперативна програма „Регионално развитие”........................................стр. 50
6.3.4. Възможности за подкрепа на дейности за УУЗ в рамките на Оперативна програма „Административен капацитет”........................стр. 52

Предговор
Настоящият доклад е разработен в рамките на проект “Интегриране на политиките в рамките на Националната програма за действие за устойчиво управление на земята и борба с опустиняването в Общинските планове за развитие 2007 – 2013 г.”, реализиран от Фондацията за реформа в местното самоуправление в рамките на националния проект „Устойчиво управление на земята” на Министерството на околната среда и водите, Министерството на земеделието и горите и Програмата на ООН за развитие, финансирана от Глобалния екологичен фонд. Целта на проекта е да се извърши преглед на съществуващата правна рамка, свързана с устойчивото управление на земята и съдържанието на Общинските планове за развитие 2007 – 2013 г. и да се идентифицират тези компоненти, в които най-естествено и съгласно съществуващите местни специфики да се интегрира политиката и конкретните действия за устойчиво управление на земята. Редом с това от изключителна важност е да се идентифицират възможните източници на финансиране на тези действия (като част от Общинските планове за развитие) по линия на Оперативните програми на България 2007 – 2013 г., Стратегическия план за развитие на селските райони 2007 – 2013 г., както и други възможни източници за финансиране на подобен род дейности и проекти. 
Основна цел на доклада е да представи в най-обобщен вид националната политика за устойчиво управление на земите (УУЗ) и борба с опустиняването и да очертае перспективите и начина, по който тази политика да стане неделима част от общинската стратегическа рамка и подкрепи усилията на общинско ниво за ефективно прилагане на политиката за УУЗ.  
Докладът представя съществуващата институционална и правна рамка на политиката за устойчиво управление на земята и прави опит за “пренасяне” и прилагане на политиката за УУЗ на общинско ниво, тъй като практическото приложение и осъществяване на тази политика се случва най-вече на това административно ниво. Към настоящия момент в страната ни не съществува богата традиция и опит – особено на общинско ниво – по отношение на дългосрочното планиране и прилагане на ефективна политика за УУЗ. Ето защо от ключова важност е след като България вече има формулирана дългосрочна визия, правна и институционална рамка, свързана с УУЗ, тази политика да бъде успешно “пренесена” и на административното ниво, от което зависи до голяма степен ефективното приложение на мерките по устойчивото управление на земите. 
Многобройни са факторите, от които се обуславя и зависи бъдещото успешно прилагане на политиката за УУЗ на общинско ниво. Сред тях са наличие на качествени стратегически и планови документи; достъп до достатъчен финансов ресурс; добър институционален и човешки капацитет на общинско ниво за прилагане на политиката за УУЗ и активно включване и насърчаване на участието на местните общности и заинтересованите страни в процеса на формулиране, прилагане и наблюдение на местните политики за устойчиво управление на земите.
Докладът може да бъде използван като помагало за общинските специалисти и заинтересованите страни на местно и регионално ниво, тъй като той дава основна информация за националната политика и визия за УУЗ и разглежда различни възможности, от които могат да се възползват общините в перспектива, за да реализират дейности по УУЗ. Същевременно докладът прави опит да посочи и пътя, по който националната политика за УУЗ да се “институционализира” и на общинско ниво, както и очертава потенциалните възможности за достъп до финансов ресурс в подкрепа на дейности, свързани с УУЗ по линия на Оперативните програми на България 2007 – 2013 г.
1.	
Основни принципи на политиката за устойчиво управление на земите (УУЗ) и борба с  опустиняването
1.1. Основни принципи на политиката за УУЗ
Земните ресурси на България, хармонично допълнени с благоприятно физико-географско положение, са най-ценното природно богатство, на което може да се гради бъдещето на страната. Интензификацията в селскостопанското производство, която се очаква с влизането на страната ни в Европейския съюз (ЕС), може да доведе до ускоряване на деградационните процеси на земите у нас (ерозия, засоляване, вкисляване, замърсяване на водите, намаляване на биоразнообразието) до степен, неблагоприятна за земеделието ни и за околната среда.
Планирането на УУЗ, осъществяването на което на практика покрива целите на Конвенцията на ООН за борба с опустиняването, се основава на екосистемния подход (ЕП), чийто основни характеристики се обобщават в следното:
•	ЕП приема функционирането на екосистемите като цялостни единици – те не могат и не бива да се управляват на части;
•	ЕП се фокусира върху защитата и съхраняването на екосистемите в тяхната цялост. Управлението им е успешно, само ако запазва или развива капацитета на дадена екосистема да създава многообразие на суровини/продукти и услуги непрекъснато във времето, а не се концентрира единствено върху продуктивността й;
•	ЕП включва хората като интегрира социалната и икономическа информация с екологичната информация за екосистемата;
•	ЕП прилага кръстосано-секторен анализ по отношение използването на земните ресурси в определен локален контекст и се базира на взаимовръзките между тези сектори;
•	ЕП хармонизира допълнителните, но често конфликтни цели на производствената дейност и на опазването на околната среда;
•	ЕП е научнообоснован;
•	ЕП е базиран на социално-културните, институционални, икономически и екологични направления на устойчивото развитие (напредък във всички направления и на различни организационни нива);
•	Резултатите от прилагането на ЕП са предназначени не само за настоящите, но и за бъдещите поколения.
Устойчивото управление на земите цели използването на бавно възобновимите земни ресурси – почви, води, растения и животни - за производство на суровини/продукти и обезпечаване с услуги за задоволяване на постоянно променящите се и нарастващи човешки нужди чрез осигуряване на дългосрочния продуктивен потенциал на тези ресурси и поддържането на техните продуктивни, физиологични, екологични и културни функции.
УУЗ е баланс между земеделско производство и опазване на околната среда и неговите цели са компонент на общата цел за устойчиво развитие. Чрез УУЗ се прави опит да се разрешат конфликтите между производството и опазването на околната среда и да се договори консенсус между исканията на местно, регионално, национално и международно ниво. Основният въпрос е не как да се запази природата в нейното първично състояние, а как съвместно да се поддържат функциите на земните ресурси в полза на обществото по един устойчив начин.
Устойчивото управление на земите се гради на “петте стълба на устойчивостта” - продуктивност (да поддържа или увеличава услугите), сигурност (да намалява нивото на производителния риск), защита (да опазва естествените ресурси и ограничи тяхната деградация), икономическа приложимост и социална приемливост. Двата основни аспекта на постигнатите резултати от прилагане на УУЗ са ограничаване на глобалната деградация на земите и смекчаване на бедността.

1.2. Земните ресурси като основни елементи на философията за устойчиво управление на земите
Функциите на земните ресурси (почви, води, растения и животни) са взаимно обвързани и зависими. Плодородната и незамърсена почва, чистите и достатъчни като количество води, добре поддържаните пасища и ливади осигуряват нормални хранителни условия за растенията и животните, а следователно и висококачествена растителна и животинска продукция. От растителните остатъци и животинските отпадъци се получава висококачествен органичен тор, който подобрява почвеното плодородие. Реален израз на тази взаимообвързаност в природата са биогеохимичните цикли и трансферът на вещества и енергия по веригата “почва – растение – животно – почва”. Загубата на биоразнообразие е свързана както с деградационните процеси, така и с промените в ландшафта (вкл. и с изгарянето на стърнищата, което унищожава ентомофауната и флората, и нарушава почвеното микробиално равновесие), които водят до загуба на естествената среда на обитаване на редица растителни и животински видове. Подобряването на състоянието на всеки от елементите води до подобряване на останалите и обратно – нарушаването на който и да е от тях се отразява неблагоприятно на нормалното функциониране на останалите. Затова мерките, които са необходими, са най-често комплексни и водят до ограничаване на деградационните процеси при всички земни ресурси.

	1.3. Замърсяване на почвите 
•	Замърсяване с тежки метали
Общата площ на замърсени земеделски земи с тежки метали от промишлена дейност е около 43 660 хa (0.9% от земеделските земи), по данни към 2000 г. За периода 2000 – 2003 г. не са установени нови замърсявания на почви с тежки метали в резултат на напояване. Замърсяванията на земи от този източник са от предишни години и са ограничени по обхват. Статистическата обработка на получените резултати от мониторинговата мрежа за пунктове от райони с трайни насаждения – лозя и овощни градини, третирани с препарати за растителна защита, съдържащи тежки метали показват, че 93 % от данните са под ПДК. За последните три години няма установени нови замърсени площи от този източник.

•	Замърсяване с нефтопродукти, РАН и други замърсители
Замърсяванията на почвите с нефтопродукти са много ограничени и са вследствие на аварийни разливи и инциденти. За периода 2000 – 2003 г. в резултат на инциденти и локални замърсявания с нефтопродукти са замърсени около 10 ха земи. РИОСВ са санкционирали нарушителите и в резултат на предписания от тях замърсените земи са почистени и възстановени.
В България няма площи, замърсени с РАН в нива, оказващи вредни въздействия върху почвите, включително и в районите на големи потенциални източници. 
Всички измерени съдържания на РСВ (полихлориранибифенили) са значително под справочните фонови стойности, в резултат на което се счита, че не съществува потенциална опасност за замърсяване на почвите с PCB в страната.
Към настоящия момент са идентифицирани около 6912 броя потенциално замърсени места (локални почвени замърсявания). Това са основно депа за битови, производствени и опасни отпадъци; площадки на промишлени и миннодобивни обекти; площадки, свързани с добив и съхранение на нефтопродукти и площадки, на които се съхраняват негодни за употреба пестициди. Общият брой на складовете за негодни за употреба пестициди възлиза на 715. Приблизителното количество на съхраняваните негодни за употреба пестициди u1085 на територията на страната е 6 297,9 т., като около 15,2 % от тях са течни. Съществена част от общото количество - 68,5 % за твърдите и 72,3 % за течните, представляват препарати с неизвестен произход. Наличните количества залежали и негодни за употреба пестициди с неизвестен произход не са устойчиви органични замърсители, попадащи в обхвата на Стокхолмската конвенция. 
През последните години се провежда целенасочена политика от страна на МОСВ и МЗГ за решаване на проблема. Към 30.12.2002г. общо 2252.6 т. от тях са депонирани в 675 ББ - кубове или са преопаковани и преместени в 37 централизирани складове. Освободените 126 складове са санирани или са в процес на саниране.

•	Замърсяване от промишлеността
	Локалните почвени замърсявания от индустриалния сектор основно се идентифицират като разливи и инциденти от промишлени дейности със значим риск за почвите и подземните води. В минно-добивната промишленост рискът от замърсяване се свързва с хвостохранилища (киселинни и съдържащи тежки метали отпадъчни води и утайки) и използването на химически вещества при обогатяването и първичната преработка на рудите. 
	През 2002 г. са нарушени 344.7 хa земи. Като за периода 1999 – 2001г. размерът на нарушените площи се запазва относително постоянен в рамките на 300 - 400 хa. През 2002 г. са рекултивирани 216.4 хa, което представлява двукратно увеличение на рекултивираните площи в сравнение с 2001 г.

	1.4. Деградационни процеси
•	Вкисляване на почвите
	За страната основният антропогенен фактор за вкисляване на почвите е интензивното торене с вкисляващи азотни торове, особено, когато то се провежда самостоятелно (без съпътстващо фосфорно и калиево торене). Вкислените почви в България са приблизително 1 500 000 ха от обработваемите земи, т.е. общата площ на генетично киселите почви в страната възлиза на около 56 %, от които само 4.5 % са с вредна за растенията почвена киселинност.

•	Засоляване на почвите
	Само около 35 500 ха от обработваемите площи са засегнати от процесите на засоляване (около 6 % от земеделските земи). Площта на засолените почви и степента на развитие на процеса обаче, непрекъснато се увеличават. Причините за това имат, както глобален, така и регионален характер – неблагоприятни и трайни тенденции за промяна на климатичните и хидроложките условия, напояване с високоминерализирани подпочвени води, естествено или антропогенно предизвикано влошаване на условията за дрениране на интензивно напояваните терени, неблагоприятна и несъобразена с хидромелиоративните и почвените условия структура на обработваемата площ.

•	Ерозия на почвите
	Един от основните необратими деградационни процеси в нашата страна, изразяващ се в намаляване на почвения профил, загуба на плодородие и замърсяване на водите, е ерозията на почвата. Около 80 % от обработваемите земи и 15 % от горските са подложени на водна ерозия, а 37 % - на ветрова. От иригационна ерозия потенциално са застрашени около 50 % от поливния фонд на страната. Средногодишните загуби от водна ерозия са приблизително около 136 мил.т почва годишно.

•	Почвено изолиране (запечатване)
	Друг основен източник за безвъзвратната загуба на почва е “почвеното изолиране (запечатване)”, следствие на нарастване дела на населените места, транспортната инфраструктура и площите за добив на подземни богатства. То води до пълна деградация и трайна загуба на почвените функции – загуба на плодородие, уплътняване на почвените хоризонти, промени във въздушния и воден режим. Разработеният нормативен инструментариум (разрешителния режим) на този етап е достатъчен за ефективен контрол на процеса, което в следващите години ще даде видими резултати.

2. Стратегическа и правна рамка на политиката за устойчиво управление на земите в България

2.1. Стратегическа рамка за устойчиво управление на земите
Редом с няколко съществуващи национални стратегии и програми, свързани с прилагането на политиката за УУЗ, основният стратегически документ, който очертава посоката на развитие и мерките, които да бъдат предприети в тази област, е Националната програма за действие (НПД) за устойчиво управление на земите и борба с опустиняването. НПД е основен стратегически инструмент, чрез който принципите и целите на Конвенцията за борба с опустиняването на ООН и устойчивото управление на земите се трансформират към конкретни дейности и се обвързват с тези на администрацията. Стратегическата цел на НПД е “Ограничаване деградацията на земите и борба с опустиняването за запазване и развитие на капацитета на екосистемите, за постигане на чиста, безопасна и привлекателна околна среда, икономическа стабилност и подобрено качество на живот”. 
НПД има за задача да изясни причините, допринасящи за неустойчивостта при управлението на земите и за опустиняването и да определи практическите мерки за УУЗ и борба с опустиняването, както и необходимите ресурси за реализация на конкретните действия. НПД създава предпоставки за ефективно участие на местно, регионално и национално ниво и предопределя широка ангажираност – на правителството, на местните общности и организации (браншови, неправителствени), научната общност и на отделните земеползватели и заинтересовани страни. 
НПД е инструментът, който се допринася за постигането на екологични ползи и се подпомага преодоляването на конфликтите в политиката относно управлението на земите и тези между ключовите производствени дейности. Чрез него се интегрират усилията на различните институции, обвързани с управлението на земите и се подпомага усъвършенстването на националното законодателство, отнасящо се до управлението на земите. Той е хармонично допълнение и същевременно ще има надграждаща функция в определени аспекти към Националната стратегия по околната среда, Националната стратегия за развитие и управление на водния сектор, Националната стратегия за горите, Националния стратегически план за развитие на селските райони и Националната стратегия за регионално развитие.
Сред останалите стратегически документи, които поставят общата рамка за устойчиво и интегрирано управление на природните ресурси и опазване на околната среда, е Националната стратегия по околната среда 2005 – 2014 г. Чрез стратегията се очертава основната дългосрочна цел на политиката на страната в областта на околната среда и шест стратегически цели. Планът за действие, чрез който ще се реализира Стратегията, е с обхват 2005 – 2009 г.  
Друг национален документ, чрез който се планират стратегическите насоки и приоритети в областта на околната среда и се осигурява финансирането и оперативното изпълнение по линия на Структурните фондове на ЕС за периода 2007 – 2013 г., е Оперативната програма „Околна среда” 2007 – 2013 г., която е в процес на финализиране и ще започне своето действие след встъпване на България като пълноправен член на Европейския съюз (януари 2007 г.). Сред основните цели на Оперативната програма е подобряването на управлението на отпадъците и защитата на почвите, както и опазване на биоразнообразието и защита на природата. 
Сред най-важните стратегически документи, имащи отношение към устойчивото управление на земите и противодействие на деградационните процеси, е проектът на Националната агроекологична програма на България 2007 – 2013 г., която също ще бъде прилагана след присъединяването ни към ЕС, като част от Националната програма за развитие на селските райони 2007 – 2013 г. Главните цели на Програмата са въвеждането и постоянното използване на екологосъобразни методи за селскостопанско производство, които защитават или подобряват природната среда и допринасят за постигане на устойчив модел на управление на земите и запазването на  богатото природно наследство на България. В рамките на Програмата са предвидени конкретни механизми за защита на почвените и водните ресурси в съответствие с националните цели и задълженията към ЕС и осигуряване на компенсаторни плащания за земеделските производители и останалите ползватели на земята, които доброволно управляват земите си по благоприятен за околната среда начин. Програмата ще бъде задължителна мярка за прилагане от българското правителство и ще отразява нарастващото значение, което ЕС придава на политиките за развитие на селските райони, които целят устойчиво използване на обработваемата земя. 
Проектът на Националния стратегически план за развитие на селските райони (НСПРСР) 2007 - 2013 г., е също сред основните национални документи, които формират политиката на страната ни по отношение на устойчивото развитие на селските райони. Сред основните стратегически цели на Плана е опазването на природните ресурси и защита на околната среда в селските райони. Тази цел е насочена към по-доброто управление на земите и цели изпълнение на Националната агроекологична програма и на вече поети международни ангажименти като Протокола от Киото и конвенциите за опазване на биоразнообразието, борбата с опустиняването и изменението на климата.
Националният план за развитие на биологичното земеделие (НПРБЗ) в България 2005 – 2013 г. предлага система от мерки, които целят да доведат до стабилизиране на екосистемите, запазване и възстановяване на природните ресурси, развитие на селските райони и предотвратяване на процеса на изоставяне на земите. Според една от стратегическите цели на НПРБЗ, 8 % от използваната земеделска земя се управлява по биологичен начин към 2013 г.  
Първата за България Програма за ограничаване и ликвидиране на замърсяването в чувствителните зони е в процес на разработване. Тя ще бъде финализирана и ще влезе в сила през 2006 г., като се предвижда нейното актуализиране след 4 години.
Националната стратегия „Устойчиво развитие на горския сектор в България” 2006 – 2015 г. предвижда като една от своите основни стратегически цели увеличаването на залесената площ на страната, подобряване състоянието на горите и дървесните ресурси и постигане на съответствие с общоприетите критерии и индикатори за устойчиво стопанисване. Стратегията залага и на опазването и възстановяването на компонентите на биологичното и ландшафтно разнообразие, чрез интегриране на консервационните цели в горскостопанските практики.
Друг аспект, който бихме могли да разгледаме във връзка със съществуващите национални политики и стратегии за устойчиво управление на земите, е стратегическото планиране на регионалното развитие, балансираното и интегрирано развитие на регионите в страната. Концепцията за устойчиво развитие на населените места стимулира интегрирани подходи, като отразява както нуждите и потенциала на урбанизираните територии, така и осъзнатата необходимост за опазване на околната среда и ефективно използване на земята. Основните документи, които предопределят националната политика в това отношение, са Националната стратегия за регионално развитие 2005 – 2015 г. и Националната оперативна програма „Регионално развитие” 2007 – 2013 г. Значителното негативно въздействие на урбанизацията и транспортните услуги върху устойчивото ползване на земите и влошаване качеството на почвата, като бавно възобновим ресурс, налага необходимостта от съобразяване на политиката за териториално и регионално развитие, развитие на градските центрове и управлението на транспорта с принципите на устойчиво развитие. 
От 2001 г. в страната се изпълнява Национална програма за необходимите мерки в условията на тенденция към засушаване, целяща преодоляване на кризите в питейно-битовото водоснабдяване на населението и опазване на водните ресурси. Редом с това можем да отбележим и наличието на Национална стратегия за управление и развитие на водния сектор в страната.

2.2. Законодателна рамка
Законодателната среда, която има директно или индиректно отношение към въпроса за устойчивото управление на земите в България, се определя чрез съвкупност от нормативни документи и под-законови нормативни актове, сред които Законът за държавната собственост, Законът за общинската собственост, Законът за регионалното развитие и Законът за устройство на територията, уреждащи придобиването, управлението и разпореждането със земи държавна, общинска или частна собственост, както и устойчивото развитие на националната територия като цяло. 
Сред нормативните актове, свързани с опазването и ползването на компонентите на околната среда и контрола, предотвратяването и ограничаването на тяхното замърсяване (в това число и на земните ресурси), са Законът за опазване на околната среда, Законът за опазване на почвата от замърсяване, Законът за управление на отпадъците и Законът за ограничаване на вредното въздействие на отпадъците върху околната среда. От значение за опазване на почвите са приетите нормативни актове в България в резултат на хармонизиране на националното с европейското екологично право, например Директива 91/676/ЕЕС относно опазване на водите от замърсяване с нитрати от селскостопански източници. В съответствие с действащите наредби МОСВ определя уязвимите зони и разработва програми за действие за ограничаване замърсяването на водите с нитрати, утвърждава техническите проекти за употреба на утайки в селското стопанство.
Широка и многообхватна е законодателната рамка, касаеща земеделските земи в България. Нормативните актове, които имат пряко отношение към устойчивото управление и опазване на земеделските земи, са Законът за опазване на земеделските земи, Правилникът за прилагане на Закона за опазване на земеделските земи, Законът за собствеността и ползването на земеделските земи, Правилникът за прилагане на Закона за собствеността и ползването на земеделските земи, Наредба № 26 за рекултивация на нарушени терени, подобряване на слабопродуктивни земи, отнемане и оползотворяване на хумусния пласт, Наредба № 3 за Норми относно допустимото съдържание на вредни вещества в почвата, Законът за опазване на селскостопанското имущество, Правилникът за прилагане на Закона за селскостопанското имущество, Инструкцията на Министерство на земеделието за определяне на вида и степента на замърсяването на земеделските земи по землища и режими на тяхното ползване. 
Със заповед № РД 09-431/22.08.2005 г., министърът на земеделието и горите утвърди Правилата за добра земеделска практика. Те са разработени в изпълнение на изискванията на  Наредба № 2 от 16.10.2000 г. за опазване на водите от замърсяване с нитрати от земеделски източници. В тази връзка, за земеделските стопани, чиито стопанства попадат на територията на чувствителна/уязвима зона, прилагането на Правилата за добра земеделска практика е задължително, като част от Програмата за ограничаване и ликвидиране на замърсяването в чувствителните/уязвимите зони. 
Националната законодателна рамка, свързана с цялостното устойчиво управление и опазване на природните ресурси и екосистеми, се урежда чрез Закона за защитените територии, Закона за биологичното разнообразие, Закона за горите, Закона за водите. 
Тук е мястото да отделим внимание на Закона за регионално развитие, чрез който се регламентира устойчивото развитие на регионите, стратегическото планиране и програмиране, следвайки принципите на устойчивото интегрирано развитие.
С оглед на присъединяването на България към Европейския съюз страната ни преминава през процес на хармонизация на националното законодателство с правото на Общността. Това до голяма степен е положителен фактор, що се отнася до подобряване и усъвършенстване на националната ни законова рамка за устойчиво развитие и опазването на околната среда за настоящото и бъдещите поколения. Достиженията на правото на Общността (acquis) включват около 200 нормативни акта, които обхващат хоризонталното законодателство, замърсяването на водата и въздуха, почвите, горите, ландшафта, управлението на отпадъците и химикалите. Процесът на хармонизация на националното ни законодателство с правото на Европейския съюз на практика приключи през 2004 г. и на този етап предстои по-сериозната задача – прилагането на хармонизираното  законодателство и спазване на Директивите на ЕС, свързани с опазване на околната среда и нейните компоненти.
Въпреки че законовата уредба, свързана с устойчивото управление на земите е до голяма степен налице и българското законодателство предлага широк спектър от законови механизми за опазване и управление на земите, все още липсва ясно регламентирана взаимовръзка между целите и специфичните разпоредби на тези закони. Една от основните слабости, които се наблюдават в това отношение, е свързана с недостатъчното нормативно регламентиране на изискванията за превенция и контрол, както и системите за ранно предупреждение. Законът за опазване на почвите е непълен, остарял и не предлага механизми за качествен контрол и превантивни мерки, действайки по-скоро реактивно, отколкото да налага про-активни действия за опазване на почвите. Можем да стигнем и по-далеч, отчитайки, че на практика Законът юридически не функционира и няма възможност да се прилага ефективно. Предстои официалното приемане от Народното събрание на Нов Закон за почвите, вероятно в началото на 2007 г.
Направените последни изменения на Закона за опазване на околната среда от 2005 г. предвиждат разработването на две нови наредби – Наредба за оценка на вредните изменения върху почвите и Наредба за инвентаризацията и проучванията на вече увредени места, необходимите възстановителни мерки, както и поддържането на извършените възстановителни мероприятия.
Законът за опазване на земеделските земи, Законът за собствеността и ползването на земеделските земи, както и съответните подзаконови актове към тях са добра правна основа за опазване на земеделските земи и повишаване на тяхната продуктивност, макар че те не дават достатъчна рамка и правила, свързани с торенето, разработването и провеждането на национална политика в областта на опазването на  плодородието на почвите и запазване на екологично чистите земеделски земи.
Друг дефицит, който наблюдаваме в съществуващата законова уредба, е свързан с липсата на адекватни превантивни мерки по отношение на земите, незасегнати от деградационни процеси или претърпели деградация в незначителна степен. В страната ни предстои да започне прилагане на норми, хармонизирани с тези на ЕС в областта на изискванията за ранна превенция и мониторинг на процесите на опустиняването.   
България e ратифицирала Европейската конвенция за ландшафтите, но тя все още не е отразена в националното законодателство.
В българското законодателство, с изключение на Закона за регионалното развитие, няма нормативно задължение определени органи да осъществяват дейностите по управление, организиране и координиране на всички въпроси на устойчивото управление на земните ресурси с национално значение.

	3. Пренасяне и ефективно прилагане на политиката за устойчиво управление на земите на общинско ниво 

3.1. Основни етапи от процеса на интегриране и прилагане на политиката за устойчиво управление на земите и укрепване на капацитета на общините
В рамките на проекта на Националната програма за действие за устойчиво управление на земите и борба с опустиняването 2007 – 2013 г. са залегнали няколко основни мерки, които предопределят етапите при осигуряване на действаща политика за УУЗ на общинско ниво. 
Първият етап е свързан с цялостно преразглеждане и включване на мерки за УУЗ в общинските планове за развитие 2007 – 2013 г. Основната цел тук е да се осигури добра среда за въвеждане на подхода за устойчиво управление на земите в програмните документи на ниво община и по този начин да се осигури приемственост между националната политика за УУЗ и действията на общинско ниво. Тази цел може да бъде постигната чрез активна национална информационна кампания за общините и запознаването им с УУЗ и ползите от прилагането на тази политика на практика. От съществено значение е и провеждане на обучение на експерти от общините за запознаване с УУЗ. Важно е и да се извърши инвентаризиране и анализ на състоянието на земните ресурси общинска собственост и актуализиране на стратегическите документи на местно ниво –  ОПР и общински програми за опазване на околната среда. Основният компонент в рамките на този етап е разработване на общи устройствени планове на общините (по Закона за устройство на територията) и специализирани устройствени планове за земеделските територии (при необходимост), както и съвместяване на съществуващата ГИС информация за всички видове територии в общината.
Вторият етап касае засилване ролята на общинските администрации за трансфер на политики, възможности и добри практики за УУЗ. Ползвателите на земеделски земи на общинско ниво искат да постигнат максимална икономическа стабилност и ефективност от производството, но това не трябва да влияе негативно върху околната среда. Те не са добре информирани за съвременни практики за УУЗ, за възможностите да кандидатстват за финансиране на своите идеи. Ето защо основната цел на този етап е повишаване знанията и информираността на ползвателите на земеделски земи  за УУЗ. Основните дейности, чрез които може да се постигне ефективно засилване на ролята на общинските администрации за УУЗ, са обучение и разпространение на информация на общинско ниво за възможности за финансиране на дейности по УУЗ от национални и международни източници; съдействие при предоставяне на съвети и консултации за развитие на традиционно, алтернативно и биологично земеделие, включително и за кредитиране и субсидиране на земеделското производство; организиране на дейности за информиране на собственици и ползватели на замърсени земи за наложените ограничения в ползването им; контрол по спазването на тези ограничения.
Третият етап от този процес на “пренасяне” на националната политика за УУЗ на общинско ниво е свързан със създаване на условия за стопанисване и ползване на земните ресурси общинска собственост в съответствие с принципите на УУЗ. Общините притежават земеделски земи, земи в горския фонд, водни ресурси, които се стопанисват и ползват в повечето случаи “на парче” и неефективно. Общинският остатъчен фонд е разпокъсан и се отдава под наем за период от 1 година, което пречи на прилагането на УУЗ. Поради това основната цел на този етап би била рационално и щадящо околната среда ползване на земните ресурси, осигуряващо стабилни доходи на местното население. 
За да се осъществи успешно този етап от процеса на интегриране на националната политика за УУЗ на общинско ниво, е необходимо да се създадат благоприятни условия на общинско ниво за прилагане следните мерки: въвеждане на дългосрочна аренда за стопанисване и ползване на общински земи и подпомагане на реализацията на произвежданата продукция; предоставяне на безвъзмездно право на ползване на лица възстановили или подобрили със собствени средства общински слабопродуктивни земеделски земи; насърчаване инвестициите в устойчиви практики, вкл. култивирането на лечебни растения и алтернативни култури, на слабопродуктивни общински земи; поддържане на общинските мери и пасища; залесяване на негодни за земеделско ползване земи; изграждане на локални съоръжения за компостиране на отпадъците от растителен и животински произход и ползване на компоста за подобряване плодородието на почвите; подобряване на общинската пътна мрежа; стимулиране изпълнението на планове за рекултивация на нарушени терени или замърсени общински земи; реализиране на дейности за предотвратяване на вредното въздействие на водите върху териториите (укрепване на стени на микроязовири общинска собственост, защитни диги и съоръженията за речните легла в границите на населените места).

3.2. Роля и отговорности на общините в областта на прилагане на политиката за УУЗ
Ролята и отговорностите на общините, свързани с устойчивото управление на земите, могат да бъдат проследени основно в няколко аспекта - общините като орган на местно самоуправление, който приема и провежда  политики за развитие на местната общност; общините като собственик на земи, чието стопанисване и ползване следва да се извършва в съответствие със съвременните изисквания и общините като партньор на централните и регионални държавни структури.
Общинският съвет като законодателен орган на местно ниво приема стратегии, прогнози, програми и планове за развитие на общината, приема устройствени планове на територията, определя изисквания за дейността на физическите и юридическите лица на територията на общината, които произтичат от екологичните, историческите, социалните и другите особености на населените места, както и от състоянието на инженерната и социалната инфраструктура. Планирането на развитието на една община отразява местните приоритети и потребности на населението, но също така пречупва в себе си националната политика. Устойчивото управление на земите е сравнително нов подход, който все още не е възприет от общините в България и не е интегриран в основните програмни документи, които те разработват и изпълняват.
Общините като орган на местното самоуправление имат задължението да контролират изпълнението на редица нормативни изисквания, които имат отношение към устойчивото управление на земите. Законът за опазване на околната среда, както и Законът за опазване на почвите от замърсяване отчитат, че почвата е ограничен, незаменим и практически невъзстановим природен ресурс. Поради това, юридическите и физическите лица, собственици и/или ползватели на поземлени имоти, са длъжни да не предизвикват вредни изменения върху почвата в собствените и в съседните поземлени имоти. Общините като компетентен орган по прилагането на закона следва да осъществяват контрол по изпълнението на тези разпоредби. На практика, кметовете на общини или упълномощени от тях лица много рядко извършват такъв контрол. В по-голяма степен общините участват в провеждането на превантивен контрол чрез механизмите на екологичната оценка и оценка на въздействието върху околната среда. По този начин се цели предотвратяване на реализирането на вредни за околната среда дейности, интегриране на предвижданията по отношение на околната среда в процеса на развитие като цяло и въвеждане принципа на устойчиво развитие. Необходимо е да се отбележи, че заинтересованата общественост се информира за инвестиционните намерения в началото на процеса на планиране и проектиране, който на всичките си фази се контролира и разрешава от кмета на общината в съответствие с правомощията му по Закона за устройство на териториите. Чл. 9 от Закона за опазване на околната среда (ЗООС)  предвижда интегриране на националната природно защитна политика в секторните политики - транспорт, енергетика, туризъм, строителство, селско стопанство, образование, промишленост и други. Отговорността за това се поема от съответната администрация, в това число и кметовете на общини. Според тези разпоредби общините са задължени да се грижат за опазване на околната среда на територията на общината, включително да предприемат мерки за борба опустиняването и деградацията на земите. 
Законът за опазване на околната среда и Общинската програма за опазване на околната среда са основните и най-всеобхватни документи, ръководещи общините в тяхната работа по опазване на околната среда, като се отнасят до всички фактори на околната среда и включват също биологичното разнообразие, факторите свързани с изменението на климата и устойчивото управление на земите. По-голямата част от изискванията на ЗООС относно биоразнообразието, климата и деградацията на земите са задължителни за общините и те трябва да ги спазват и прилагат съгласно закона.

3.2.1.	Контрол върху опазването на почвите от замърсяване
	В рамките на Закона за опазване на почвите от замърсяване общинската администрация има задължението да взема мерки за отстраняване и обезвреждане на домашната и уличната смет. Според законовата рамка процедурата за одобрение на програмите за изграждане на пречиствателни съоръжения изисква съгласуване и със заинтересованите общински администрации. 
	Чл. 39 (1) (ЗООС) определя опазването, устойчивото ползване и възстановяването на почвата, които гарантират ефективна защита на човешкото здраве и на функциите на почвата, като се отчита, че почвата е ограничен, незаменим и практически невъзстановим природен ресурс.

3.2.2.	Контрол по отношение ползването на земеделските земи
Законът за опазване на земеделските земи изисква те да се използват за производство на растителна продукция и паша на добитък по начин, неувреждащ почвеното плодородие и здравето. Задължение на собствениците и ползвателите на земеделски земи е да ги опазват от ерозиране, замърсяване, засоляване, вкисляване, заблатяване и други увреждания и да поддържат и повишават продуктивните им качества. Въведен е принципът “замърсителят плаща”, тъй като причинителят на замърсяването или увреждането на земеделските земи поема разходите за възстановяването на тяхното плодородие или дължи на държавата изразходваните от нея средства за тези цели. Общините на практика не осъществяват контрол върху продуктивността на земите. Ако обаче се установи увреждане на земеделски земи - замърсяване (замърсяване с тежки метали и металоиди, радионуклеиди, нефтопродукти и други органични замърсители, промишлени, строителни и битови отпадъци), ерозия, засоляване, вкисляване и заблатяване; влошаване на екологичните функции на почвената покривка и качеството на повърхностните и подпочвените води, се налагат задължителни за собствениците и ползвателите ограничения при ползване на земеделските земи. В годините на социалистическо развитие в някои райони с развита индустрия земеделските земи бяха значително замърсени, отговорност за което носи държавата. При възстановяването на собствеността върху такива земи, държавата трябваше да предостави на собствениците сертификат за качеството на земята и ограниченията в ползването й. На практика това не се случи и собствениците не са информирани за ограниченията. Поради това, те не следва да бъдат санкционирани, че отглеждат неподходяща продукция, която може да се окаже с повишено съдържание на вредни вещества. Така обаче възниква значителен риск за здравето както на производителите, така и на потребителите на растителни продукти, отгледани върху земи, например замърсени с тежки метали. В такива случаи общините могат да инициират информирането на собствениците и да се опитат да защитят правата на местното население.
На собствениците и ползвателите на земеделски земи следва да се предоставя и наличната информация за лечебните растения на територията на общината, за пригодността на земята за отглеждането им, както и информация за задълженията и препоръките относно земеползването, включително използване на екологосъобразни технологии за отглеждане, свързани с лечебните растения във всяка община.
Кметовете на общините осъществяват управлението на дейностите по опазване и устойчиво ползване на лечебните растения, а също и на дейностите по култивиране на лечебните растения, като издават позволителни за ползване на лечебните растения от земи, води и водни обекти - общинска собственост; издават удостоверения за билките от култивираните лечебни растения; контролират ползването на лечебните растения в земите, водите и водните обекти - общинска собственост, в поземления фонд и в населените места. Като цяло общините не осъществяват регулярно дейностите по управление на ползването, опазването и култивирането на лечебни растения. В някои райони култивирането на лечебни растения е реална алтернатива за поминък на местното население и може в значителна степен да подпомогне устойчивото ползване на изоставени земеделски земи с влошена продуктивност, ако се популяризира и подпомага от общините.
Съгласно чл. 41 от ЗООС, собствениците и ползвателите на поземлени имоти са длъжни да вземат мерки за предотвратяване на вредни изменения, застрашаващи почвата.

3.2.3.	Контрол върху ползването на гори и земи от горския фонд
Като цяло общините нямат контролни функции върху горския фонд, с изключение на случаите на охрана на общински гори. Малко по-широки функции имат по отношение на защитените територии. Освен че участват в процеса на обсъждане и приемане на Плановете за управление на националните и природните паркове, те са ангажирани и с мониторинга на изпълнението на тези планове. Общините могат да осъществяват охрана на отделни резервати и поддържани резервати, извън границите на Националните паркове. Кметовете на общини са длъжни да спират дейности и строителство в предоставени за ползване гори, земи и водни площи в защитени територии - държавна, общинска и частна собственост, извършвани в нарушение на утвърдените Планове за управление и устройствени и технически планове и проекти. Те могат да съставят актове за административно нарушение по този Закон. Това показва, че общините могат да играят значима роля в устойчивото управление на защитените територии, но понастоящем те нямат достатъчно ресурси – човешки и финансови, за да участват по-активно в процеса.
Биологичното разнообразие е неразделна част от националното богатство и опазването му е задължение на общинските органи. Те контролират дейността на собствениците или ползвателите на земи, гори и водни площи, включени в Националната екологична мрежа, съставят актове за административно нарушение по този Закон и санкционират нарушители в предвидените в този Закон случаи. Законодателят е предоставил широки правомощия на общините в областта на биологичното разнообразие, но обикновено общините отделят минимално внимание и средства на тези дейности.

3.2.4.	Контрол върху нарушени терени
Подземните богатства са изключителна държавна собственост. За общинска собственост се считат кариерни материали, когато се използват за задоволяване на строителните нужди на населението и се добиват по кариерен способ в обеми, не по-големи от 10 000 куб. м годишно. Общините могат да предоставят права за добив на подземни богатства чрез концесии за добив след съгласуване с Министерството на околната среда и водите. Общините нямат правомощия по Закона за подземните богатства, а на практика са силно потърпевши от дейностите за проучване и добив на подземни богатства. Откритите кариерни разработки нарушават ландшафта на съответния район. Много често изпълнението на рекултивацията на изчерпани находища се отлага години наред. Отпадъците от рудодобива и флотационните фабрики се съхраняват на депа и хвостохранилища, които не само нарушават ландшафта, но и при недостатъчно овлажняване на повърхността замърсяват съседните земеделски земи с прах, съдържащ тежки метали. За решаването на всички посочени проблеми общините нямат реални механизми за въздействие по Закона за подземните богатства, но Законът за опазване на околната среда им дава възможност да контролират такива терени в случаите, когато се замърсява околната среда.

3.2.5.  Контролни функции по управление на водите
Управлението на водите е един от важните фактори за устойчиво управление на земите. При сключване на договор за концесия за води, водни обекти, водностопански системи и съоръжения - публична общинска собственост, общинският съвет определя местата за общо използване на водите и водните обекти и съществуващите права на използване на водите във водохранилищата.
Кметът на общината контролира изграждането, поддържането и правилната експлоатация на канализационните мрежи и инсталациите за пречистване на битови отпадъчни води; изграждането, поддържането и експлоатацията на водностопанските системи общинска собственост; изграждането и регистрацията на кладенците за индивидуално водоползване от подземните води на територията на общината. Известно е, че по-малко от 50 % от битовите отпадъчни води в страната се пречистват преди заустването им във водни обекти. Много важна е ролята на общините за осигуряване пречистването на водите, както от големите селища, така и от тези с население по-голямо от 2 000 еквивалент жители. Пречистването на отпадъчни води от малки населени места чрез създаването на изкуствени влажни зони не е широко разпространен метод, но прилага на практика подхода за устойчиво управление на земите и значително намалява инвестиционните и експлоатационни разходи.

3.2.6. Управление и стопанисване на земеделски земи 
Общините в България са собственици на земеделски земи и като такива имат право свободно да избират начина на ползване на тези земи според тяхното предназначение. В прилагането на това право се крие и голямата отговорност на всеки собственик да ползва земите си по начин, който ще ги съхрани за идните поколения. Само две общини в страната – Велико Търново и Елена, са регламентирали със специална наредба стопанисването и управлението на земите от Общинския поземлен фонд. В останалите общини тези въпроси са част от Общинските наредби за разпореждане, придобиване и отдаване на общинска собственост. Това показва, че проблемите на управлението на земите не се оценяват в достатъчна степен от общините. Голяма част от земите общинска собственост са пасища и мери, които са земеделски земи от ниска категория. Тези пасища в повечето общини се ползват безплатно от собствениците на животни. За тях не се полагат никакви грижи и поради малкия брой на отглежданите животни, много често те са недоизпасани, влошава се съставът на тревостоя и се завземат от плевели, храстова и дървесна растителност.
Общинска собственост са обикновено черните пътища, които обслужват земеделските имоти, както и синорите. И по отношение на тях общините не полагат никакви грижи поради липса на финансови ресурси за това.
Общините стопанисват и управляват земеделските земи, останали след възстановяването на правата на частните собственици. Трудности в ползването на тези земи създава фактът, че те се предоставят под наем само за срок от една година. Наемателите на такива земи не могат да кандидатстват за финансиране по програми, тъй като имат краткосрочни договори и не покриват изискванията. След изтичането на 10-годишен срок от влизане в сила на Плана за земеразделяне и одобрената карта на съществуващи и възстановими стари реални граници, земите стават част от Общинския поземлен фонд. Този срок е много дълъг и допълнително забавя процесите на уедряване на собствеността на земята.
Общините нямат коректна информация за състоянието на собствените си земи, както и за качеството на земите на своята територия. Общинските служби “Земеделие и гори” са на подчинение на Министерство на земеделието и горите. Предоставянето  на информация на електронен носител от картите за възстановяване на собствеността на земите се извършва само от Дирекция “ПИРИТ” към министерството. Това много затруднява работата на общините за планиране и управление на земеделските земи. Няма информация в ГИС формат за земеделските земи, така че тя да бъде съвместима в един и същ формат с информацията за всички видове територии. Такава информация би трябвало да е налична и достъпна за съответната общинска администрация, както за земите от земеделските, така и за тези от горските територии.
За насърчаване на инициативите за подобряване качеството на земите общините могат да предоставят за срок, определен с договор, безвъзмездно право на ползване на физически и юридически лица, които са:
•	възстановили или подобрили със собствени средства общински слабопродуктивни земеделски земи като рудници, кариери и други земи с нарушен почвен профил; сгуроотвали, хвостохранилища, сметища и други депа за отпадъци; стари корита на реки; трасета на изоставени канали, пътища, железопътни линии и строителни площадки, след демонтаж на инженерните съоръжения, облицовки и горно строене;
•	рекултивирали със собствени средства общински земи като земеделски, които са замърсени с тежки метали и металоиди, радионуклиди, нефтопродукти, други органични замърсители, промишлени и битови отпадъци; вкислени или засолени от промишлена дейност, или от неправилно напояване или отводняване; оврази, дерета, мочурища, силно ерозирани или силно каменисти почви и други терени, определени като некатегоризуема земеделска земя.
Този механизъм за подобряване състоянието и ползването на земеделските земи не се използва в практиката, което показва, че икономическата възвръщаемост на дейности за възстановяване и рекултивация на земи е ниска. Ако се въведе не само право на безвъзмездно ползване, но и на придобиване на такива земи, може да се очаква много по-голям интерес и частна инициатива.
Чл. 5 (4) от Закона за опазване на земеделските земи гласи, че собствениците и ползвателите на земеделските земи имат право на данъчни и кредитни преференции, когато прилагат: 1. задължителните ограничения при ползване на земеделските земи; 2. препоръките по опазване на почвената покривка и присъщите й екологични функции; 3. противоерозионната агротехника; 4. системите на биологично земеделие и земеделие с редуцирано използване на хербициди, пестициди и изкуствени торове; 5. проектите за възстановяване и подобряване на продуктивните качества на земеделските земи.
3.2.7.	Управление и стопанисване на земи от горския фонд
Българските общини са собственици на 9,3 % от земите от горските територии и са задължени да упражняват правото си на собственост върху тях по начин, който не влошава състоянието им и не причинява вреда на други собственици на гори и земи от горския фонд или на обществото. Общинските гори и земите от горския фонд се устройват, управляват и ползват по лесоустройствени проекти, които се приемат от съответните лесничейства и районни управления на горите, съгласувано с общините. Ролята на общините при планирането на дейности в лесоустройствените проекти е незначителна.
Върху гори общинска собственост може да се предоставя концесия при спазване на изискванията на лесоустройствените проекти. Общинските съвети определят такси за ползванията от горите и земите от общинския горски фонд, които обикновено са равни на държавните такси. 

3.2.8.	Управление на води и водни обекти, собственост на общините 
Собственост на общините са води и водните обекти, в това число естествени извори, езера и блата, когато са в очертанията на земи - общинска собственост; водите, в т.ч. отпадъчните, които изтичат от имоти, публична или частна собственост и се вливат във води - публична общинска собственост; водностопанските системи и съоръжения на територията на общината с изключение на тези, които са включени в имуществото на търговски дружества или на сдружения за напояване и които се изграждат със средства или с кредити на търговските дружества или на сдруженията за напояване, вкл. съоръженията и системите за водоснабдяване на населените места в общината, включително и пречиствателните станции за питейни води; за отвеждане и пречистване на отпадъчните води от населените места; язовири и микроязовири; защитните диги и съоръженията и системите за укрепване на речните легла в границите на населените места.
Политиката, свързана с дейностите по експлоатация, изграждане, реконструкция и модернизация на водностопански системи и съоръжения - общинска собственост, се осъществява от кмета на общината. Особен интерес в последните години представляват микроязовирите, които се отдават на концесия за рибовъдство, спортен риболов и отдих. Много често стените и преливниците на микроязовирите не се поддържат в добро състояние от концесионерите и се създават предпоставки за наводнения на съседни земи и загуба на реколта. Причини за това са от една страна качеството на концесионните договори, а от друга страна недостатъчният контрол от страна на собственика – общината.

4.	Общинският план за развитие и общинските стратегически документи - инструментариум за планиране на политиката и осъществяване на дейности, свързани с устойчивото управление на земите на общинско ниво

4.1. Общински план за развитие (ОПР)
През 2005 г., в съответствие с изискванията на Закона за регионалното развитие, общините разработиха свои планове за развитие за 2007 – 2013 г. С тях бяха определени целите и приоритетите за развитието на съответната община, както и бяха създадени Годишните програми за реализация на Общинския план за развитие. Понастоящем процесът на изготвяне на тези стратегически документи на местно ниво приключи. Българските общини вече имат своите планове за развитие, но в тях въпросите на устойчивото управление на земите са третирани индиректно. Направени са подробни анализи за състоянието на селското и горското стопанство в съответните райони, изведени са силните и слаби страни в развитието на тези отрасли. Планирани са дейности за развитие на биологично и алтернативно земеделие, за насърчаване ползването на пустеещи земи, за борба с ерозията и други мерки за рационално ползване и защита на земните ресурси. Като цяло, обаче, въпросите за деградацията на земите не са достатъчно интегрирани в тези документи и не отразяват подхода на устойчиво управление на земите.
Ето защо първата стъпка към осигуряване на ефективно прилагане на политиката за устойчиво управление на земите на местно ниво е внедряване на целите на политиката на УУЗ в Общинския план за развитие 2007 – 2013 г. Можем да гледаме на политиката за УУЗ като на хоризонтална политика, също като политиката за опазване на околната среда, която да намери отражение във всички основни приоритети и дейности, извършвани на общинско ниво. 
Предлагаме кратък обзор на някои основни елементи на ОПР с оглед на внедряване на политиките за УУЗ: Член 14 от Закона за регионалното развитие (ЗРР) постановява разработването на Общински план за развитие. Общинският план за развитие се приема от общинския съвет по предложение на кмета на общината. ОПР определя приоритетите и специфичните цели и мерки за развитие на общината, както и финансовите ресурси за реализация на дейностите и проектите.
 Член 14 (3) описва основните елементи от съдържанието на ОПР - анализ на икономическото и социалното развитие на общината; приоритетите и специфичните цели и мерки за развитие; дейности и проекти и източници за тяхното финансиране и т.н. Няма специфични изисквания в ОПР да бъдат включени каквито и да било конкретни теми и проблеми. В тази връзка няма и специални изисквания за интегриране на въпроси, свързани с биологичното разнообразие, изменението на климата или опустиняването в Общинските планове за развитие. Ако общините смятат тези въпроси за важни и свързани с развитието на общината, те могат да включат по желание в плановете си за развитие приоритети, цели, мерки и проекти, които засягат тези области.
Член 27 от ЗРР задължава кмета на общината да организира изработването на Общинския план за развитие и на Годишната програма за реализацията му. Изисква също кметът да осигури публичност и прозрачност на ОПР, както и на стъпките по реализацията му. Ако в ОПР има залегнали конкретни цели, мерки и проекти, които касаят биологичното разнообразие, изменението на климата или опустиняването, то по силата на чл. 27 (4) те също трябва да бъдат публично оповестени. 
По смисъла на ЗРР, чл. 37, за разработване на Общинския план за развитие, както и за изпълнението на програмата за неговата реализация, кметът на общината възлага извършването на оценки по смисъла на чл. 33 от Закона. Съгласно изискванията на чл. 37 и чл. 33 (2), т.2 трябва да се направи предварителна оценка на ОПР и в частност на приоритетите и мерките, включени в него, за въздействието им върху околната среда по реда на Закона за опазване на околната среда.
В най-добрия случай може да се очаква, че тази предварителна оценка на въздействието на ОПР върху околната среда ще включи оценка на фактори и изисквания свързани с въпросите на биоразнообразието, изменението на  климата и опустиняването.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                     

4.2. Общинска програма за опазване на околната среда (ОПООС)
Съгласно чл. 79 от Закона за опазване на околната среда (ЗООС) кметовете на общините разработват програми за опазване на околната среда за съответната община. Програмите се приемат от общинските съвети, които контролират изпълнението им. Те обхващат период на изпълнение не по-малък от 3 години. Кметът на общината ежегодно внася в общинския съвет отчет за изпълнението на програмата.
В периода 2001 – 2004 г. общините разработиха свои програми за опазване на околната среда в съответствие с изискванията на Закона за опазване на околната среда. В тях бяха анализирани състоянието на компонентите и факторите на въздействие на околната среда. 
Една от основните цели на Общинските програми за опазване на околната среда е да открои приоритетите на общината в разглежданата област и да стикова общинските мерки с националните програми и стратегии. Програмите трябва да включат информация за биологичното разнообразие и защитените територии, както и мерки за тяхното опазване. В този смисъл ОПООС могат да се приемат за общински стратегии и програми за опазване на биоразнообразието в съотсветствие с изискванията на КБР. Независимо, че общините не са пряко задължени и въвлечени в разработването на националните стратегии, техните ОПООС кореспондират на националните стратегии и могат да послужат за основа и да станат причина регионални цели, проблеми и дейности с национална значимост, да бъдат включени в националните документи.
Акцентът в тези програми е намаляване на съдържанието на вредните вещества в компонентите на средата (въздух, води, почви) под пределно допустимите стойности. В общини, в които има регистрирано засоляване, вкисляване на почвите или замърсяване с нитрати, пестициди, тежки метали, нефтопродукти и др., са планирани дейности за възстановяване на увредените почви. Често обаче, тези дейности не са изведени като приоритети, тъй като въздействието им върху човешкото здраве е непряко, а по хранителната верига. Много по-голяма тежест е дадена на дейностите за намаляване замърсяването на въздуха и водите, чрез които става и замърсяването на почвите. В тези програми не се обръща внимание на необходимостта от запазване на дълготрайния продуктивен потенциал на земните ресурси и поддържането на техните екологични функции. 
Към общинската програма за опазване на околната среда или самостоятелно бяха разработени и:
•	програма за управление на качеството на атмосферния въздух;
•	програма за управление на отпадъците;
•	планове за управление на защитени зони и планове за действие за приоритетни растителни и животински видове;
•	раздел “Лечебни растения”.
В тези програми също са предвидени редица мерки, чието изпълнение ще повлияе благоприятно върху състоянието на земните ресурси. От една страна ще бъде намалено химическото замърсяване на почвите, а от друга - с ликвидирането на нерегламентирани сметища, почистването на земи, замърсени с битови и строителни отпадъци, рекултивирането на стари депа, кариери за открит добив, хвостохранилища и др. ще се възстановят земи за ползване за земеделски и горски нужди. Програмите за управление на отпадъците, обаче, в повечето случаи не разглеждат отпадъците като ресурси и не си поставят за цел тяхното повторно оползотворяване. Много малко общини имат реални успехи в разделното събиране на отпадъци и в последващо рециклиране на неорганичните отпадъци. Компостирането на органичните отпадъци от бита едва прохожда. В програмите за управление на отпадъците рядко намира място и проблемът с органичните отпадъци от растениевъдството и животновъдството. Липсата на пазар за сламата принуждава ползвателите на земи да горят стърнищата, което понижава продуктивността на земите и създава опасности от пожар. Оборският тор е ценна суровина, която обаче не се оползотворява в достатъчна степен в земеделието и се изхвърля на произволни места, с което се замърсява околната среда. Въпреки посочените проблеми, общинските програми за опазване на околната среда са добра основа за въвеждане на устойчиво управление на земите. 
Чл. 74 (ЗООС) гласи, че по предложение на кмета на общината ежегодно с приемането на общинския бюджет се определят средства за изпълнение на приоритетни екологични проекти и дейности, включени в общинските програми за опазване на околната среда.
Чл. 65 от ЗООС предвижда каква част от събраните плащания от наложени санкции отиват в общинския бюджет; чл. 65 (3) описва целите и дейностите, за които могат да бъдат разходвани средствата, събрани по чл. 65 и приходите от глоби за нарушаване на наредбите, приемани от общинските съвети във връзка с опазването на околната среда. Тези цели и дейности трябва да бъдат предварително определени в общинските програми за опазване на околната среда – решението се приема от общинския съвет по предложение на кмета на общината (чл. 74 от ЗООС).
Друга директна възможност, вече на оперативно ниво, за въвеждане на политиката за УУЗ на общинско ниво, е включване на комплексни мерки за устойчиво управление на земите в общинските програми за околна среда. Ако в най-общ стратегически план политиката и целите за УУЗ намират място в Общинския план за развитие, то оперативните мерки и мероприятия за ефективно повеждане на тази политика принадлежат към Общинската програма за околна среда.

4.3. Общ устройствен план на община и специализирани устройствени планове
	Чл. 5. (1) от Закона за устройство на територията (ЗУТ) постановява, че Общинските съвети и кметовете на общините, в рамките на предоставената им компетентност, определят политиката и осъществяват дейности по устройство на територията на съответната община. Това включва и разработването и прилагането на общите и подробни устройствени планове (ОУП и ПУП).
Доколкото ОУП и ПУП засягат въпроси, свързани и важни за опазване на биоразнообразието, намаляване деградацията на земите и факторите за изменение на климата, се очаква общините да ги интегрират в своята политика за териториално планиране. Тази политика например трябва да включва изискванията за интегриран подход отразявайки абиотичните, биотичните и социално-икономически аспекти на процесите на опустиняване и деградация на земята, както и да интегрира, където и доколкото е подходящо, опазването и устйчивото управление на биологичното разнообразие в съответните секторни и междусекторни планове, програми и политики
В съответствие с изискванията на Закона за устройство на територията, с Общия устройствен план на община или на част от нея, се определят общата структура на територията, предмет на плана и преобладаващото предназначение на съставните и структурните части - местоположението и границите на териториите за населени места и селищни образувания; земеделските територии; горските територии; териториите за природозащита; териториите за културно-историческа защита; нарушените територии за възстановяване и териториите със специално, с друго или със смесено предназначение. Много малко общини имат или са възложили изработването на Общ устройствен план. Това лишава общините от ефективен механизъм за устойчиво управление на земите. Общият устройствен план на практика привързва към съответните територии планираните мерки и дейности в Общинския план за развитие, както и тези от Общинските програми за опазване на околната среда. Особено важно е да се разработват т.нар. Специализирани подробни устройствени планове, които са предназначени за неурбанизираните територии - земеделски, горски и защитени територии, за нарушени територии за възстановяване и за територии със специално или друго предназначение. В планирането на горските територии България има дългогодишни традиции – това са лесоустройствените планове и частично плановете за управление на защитени територии. Възстановяването на собствеността на горите не повлия на този процес, тъй като над 80 % от горите и земите от горския фонд останаха държавна собственост, а за частните гори лесоустройствените проекти имат задължителен характер.
В рамките на Закона за биологичното разнообразие се съдържат правила за подготовка на териториално-устройствени планове по Закона за устройство на територията и лесоустройствени планове по Закона за горите. Плановете и програмите трябва да предвидят мерки и дейности за опазване на ландшафта. 
Няма практика обаче в разработването на Специализирани земеустройствени планове. Общините не възлагат такива планове дори и за земите от общинския поземлен фонд. Планирането на земеползването на територията на цялата община би следвало да е обект на дискусии със заинтересованите страни. Засега опит в земеустройственото планиране има само Община Силистра. Ясно е, че такива планове биха имали препоръчителен характер, тъй като Законът за собствеността върху земеделските земи дава право на всеки частен стопанин, сам да решава каква продукция да отглежда на своята земя. 

4.4.	Планове за управление на речните басейни 
Управлението на водите, водните обекти и водностопанските системи и съоръжения се осъществява на основата на Планове за управление на речните басейни и Национален водностопански план. Тези планове са публични и следва да са обвързани с други планове в обхвата на съответното териториално ниво, включително с плановете за регионално развитие, териториално устройствените, лесоустройствените, паркоустройствените и други планове. В България са обособени 4 големи речни басейна, плановете за чието управление ще се подготвят от съответните басейнови дирекции. Общините участват в общественото обсъждане на съответния план за управление на речния басейн и представят свои становища и препоръки по него. Те имат свои представители в Басейновите съвети, в които плановете се подлагат на дискусии. Заинтересованите страни в този процес са много и важността на плановете за управление на речните басейни личи и от факта, че те са на разположение за обсъждане най-малко в продължение на 6 месеца. На този етап все още не са изработени планове за управление на речните басейни, което ще улесни процеса на интегриране в тях на въпросите на деградацията на почвите и устойчивото управление на земите.

4.5. Екологичната оценка на планове и програми – правен механизъм за контролни и превантивни функции за УУЗ на общинско ниво
Според Наредбата за условията, реда и методите за извършване на екологична оценка на планове и програми (в сила от 01.07.2004 г. обн. – ДВ, бр.57 от 2 юли 2004 г.,  изм. и доп., бр. 3 от 10.01.2006 г.) извършването на екологична оценка е задължително за плановете и програмите, посочени в списък към Наредбата. Има случай, при които общината е компетентен орган да оцени необходимостта от извършване на екологична оценка (към Наредбата има и втори списък с посочени примерни планове и програми, при които оценката не е задължителна и се извършва по решение на компетентния орган). Докладът за извършената екологична оценка задължително се консултира публично с обществеността. 
	Процедурата за екологична оценка завършва с издаването на становище, което може да бъде положително (одобряващо плана/програмата), или отрицателно. Възложителят на извършването на екологичната оценка е длъжен да публикува становището заедно с плана. Компетентният орган може да спира процедурата за изготвяне на плана/програмата в случаите, когато налице са тежки нарушения на изискванията на Закона за опазване на околната среда.

4.6. Оценката на въздействието върху околната среда (ОВОС) - правен механизъм за контролни и превантивни функции за УУЗ на общинско ниво
Друг правен инструмент за контролни и превантивни мерки по отношение на опазването на естествените природни ресурси на общинско ниво е извършването на оценка на въздействието върху околната среда. 
Подобно на Наредбата за извършване на екологична оценка, Наредбата за извършване на ОВОС (обн. – ДВ, бр. 25 от 18 март 2003 г., изм. – ДВ, бр. 3 от 2006 г.) съдържа приложение – два списъка с дейности/инвеститорски намерения. Първият от тях съдържа предложения, за които ОВОС е задължителна, а вторият – предложения и дейности с относително по-малко въздействие върху околната среда. За тях компетентният орган трябва да извърши т.нар. „скрининг”, т.е. – преценка дали да се извърши ОВОС, или да вземе решение, което се оповестява по време на заседание на общинския съвет. 

5.	Общините като партньор на централната власт в процеса на устойчиво управление на земите и фактор за активно включване на местните и регионалните заинтересовани страни при формулиране и изпълнение на политиката за устойчиво управление на земите

5.1. Общините като партньор на централната власт в процеса на устойчиво управление на земите
Общините на практика са единствения властови орган, който интегрира в работата си всички аспекти на обществения живот – социални, икономически, екологични, образователни, културни. Поради това, те са естествен партньор и коректив на централните власти в прилагането на националното законодателство. МОСВ има дългогодишна практика на сътрудничество с местните власти. Другото ключово министерство по отношение на устойчивото управление на земите – МЗГ – все повече привлича общините като партньори в работата си. В последните аграрни доклади не се разглеждат въпросите на взаимодействието с общините, но в Националния план за развитие на селските райони необходимостта от сътрудничество между националните, регионални и местни власти е ясно изразена. Регионалните структури на МЗГ и МОСВ трябва да работят в тясно сътрудничество с местните власти, тъй като общинските администрации и в частност кметовете на кметства и кметските наместници в селата са най-близо до хората и познават най-добре техните проблеми. Не се работи със земеделските производители. До тях не достига информация за възможности за подпомагане и финансиране, както и съвременни знания и технологии за ползване и управление на земите. Тези хора трябва да бъдат обучавани, да им се показват успешни примери за нови практики и алтернативни култури. В това отношение общините са естествения медиатор за улесняване на процеса на информиране и привличане на населението към нови техники и производства. Те могат да предоставят и необходимия форум за обсъждане и решаване на проблемите с участието на всички заинтересовани страни.
За изпълнението на своите планове и програми общините разработват проекти, за които търсят финансиране сред национални и международни източници. Натрупаният опит и изграденият административен капацитет могат да бъдат в полза и на ползвателите на земеделски земи, за които е трудно самостоятелно да подготвят предложенията си в изисквания формат.
Необходимостта от специализирани знания и умения във връзка с разработването на инвестиционни проекти в сектор “околна среда” и по-конкретно по отношение на ефективно прилагане на политиката за устойчиво управление на земите налага привличането в общинските администрации на квалифицирани специалисти, разполагащи със знанията и уменията, необходими за разработването и изпълнението на качествени инвестиционни проекти.
Във връзка с подготовката на проекти и изпълнение на дейности по УУЗ е нужно да се използват всички възможности за съвместно търсене на решения на общи проблеми между общините. Общинските администрации ще трябва да се насочат към изграждането на партньорства за разработването на съвместни проекти с други общини, с което ще се мобилизират и обединят ресурси и експертен потенциал. 
Изучаването на добрите практики в това направление на страните членки на ЕС и в световната практика ще допринесе за по-успешно прилагане на принципите на УУЗ на местно ниво, използвайки по най-ефективния начин средствата, предоставени от фондовете на ЕС. Обмяната на опит с общините, които вече са изминали първите стъпки за създаване на партньорства за конкретни проекти в областта на устойчивото управление на природните ресурси е от изключително значение.
Местните власти следва да продължат да развиват капацитета си за цялостно прилагане на националното и европейското законодателство в сектор “околна среда” и да проявяват необходимата инициативност и действия за подготовка на кадри за подготовка и управление на проектите, свързани с УУЗ. 

5.2. Участие на местните общности и заинтересованите страни в процеса на формулиране, прилагане и наблюдение на местните политики за устойчиво управление на земите
Успешното прилагане на политиките, касаещи УУЗ, до голяма степен се обуславя и зависи от адекватна на условията институционална координация, партньорство и навременна комуникация между страните в процеса. От особена важност е както хоризонталната координация при провеждане на единна политика за опазване и добро управление на земните ресурси, така и вертикалната координация по отношение на практическото прилагане на тази политика. Съгласно чл. 17 от Закона за местното самоуправление и местната администрация, местното самоуправление се изразява в правото и реалната възможност на гражданите и избраните от тях органи да решават самостоятелно всички въпроси от местно значение, които законът е предоставил в тяхна компетентност в сферата на: устройството и развитието на територията на общината и на населените места в нея; опазването на околната среда и рационалното използване на природните ресурси. Член 15, (1), т.1 от ЗООС задължават кметовете да информират населението за състоянието на околната среда съгласно изискванията на закона. Очаква се, че информацията ще включва и теми свързани с опустиняването и борбата с деградацията на земите.
Информираността и съпричастността от страна на обществеността по темата за устойчивото управление на природните ресурси е също изключително важен елемент, който за момента в страната ни се нуждае от подобряване и това налага осъществяването на дейности, които, редом с добрата междуинституционална координация, създават и условия за широко участие и активно включване на заинтересованите страни на местно и регионално ниво.
Провеждането на публични кампании е една от естествените дейности, които се изпълняват от нестопански организации (НПО). Гражданското общество е медиатор между политиките на институциите и разбирането на обикновения гражданин. Дали посланията достигат до хората, към които са отправени, е един важен въпрос, за който работят НПО. В селските райони достъпът до информация е по-ограничен, населението там е застаряващо, достъпът до Интернет е ограничен или изобщо не се ползва. Затова за НПО е от особена важност изборът на средствата, чрез които се поднася информацията на ползвателите й. От друга страна държавата би могла да делегира повече правомощия на НПО и да отделя финансови ресурси за подпомагане на дейности, свързани с информираността на населението по въпросите на УУЗ. Основната посока на усилията следва да бъде насочена към организиране и провеждане на специализирани кампании, специално насочени към опазването и устойчивото управление на земите. Създаване на послания, насочени към конкретни целеви групи с цел повишаване на обществената информираност.
Сред НПО, работещи в страната в областта на устойчивото управление на земите, липсва интерес, финансов ресурс и капацитет за работа по проблемите на УУЗ. Въпреки натрупания през последните години опит по управление на проекти, все още не е достатъчен този, за управление на проекти, финансирани от ЕС. Все още не е достатъчно осъзната и важната роля, която играят и ще играят НПО по въпросите за борбата с опустиняването, почвеното засушаване, деградацията на почвите и управлението на водите.

6. Възможности за финансиране на общински дейности и мероприятия, свързани с устойчивото управление на земите 

6.1. Обща рамка на възможностите за финансиране и икономически механизми за подкрепа на дейности, свързани с УУЗ
Дейностите и мерките, чрез които могат да се постигнат целите и задачите на политиката за устойчиво управление на земите и борба с опустиняването имат връзка с вече действащи национални стратегии, програми, проекти и др. Едни от тях са директно насочени към търсенето на подходи и механизми, а други - индиректно допринасят за това, поради което всички те могат да се разглеждат като възможности, механизми и финансови ресурси за реализацията на дейности по УУЗ  - както на национално, така и на общинско ниво.
Финансирането на значителния брой от стратегическите документи ще бъде задача на държавата. Съответните държавни органи – Министерството на земеделието и горите, Министерството на околната среда и водите, Министерството на регионалното развитие и благоустройството, Министерството на финансите ще допринесат за тяхното осъществяване чрез наличния финансов ресурс по линия на Европейския съюз и чрез субсидиите, предвидени в държавния бюджет.
Сериозен акцент пада върху ролята на областните администрации и общините за осъществяване на политиката за УУЗ. Тяхна много важна задача е реализацията на местни и регионални инициативи и мобилизирането на допълнителни финансови ресурси. Право и отговорност на местното самоуправление е да осъществява децентрализация при вземането на решения по прилагане на действия за УУЗ съобразно местните приоритети и потребности. Конкретните размери на държавното финансиране ще подлежат на ежегодно съгласуване в рамките на бюджетната процедура и ще се определят съобразно възможностите на бюджета за съответната година.
Друг важен елемент за осигуряване на нужния финансов ресурс за реализация на дейностите за УУЗ на общинско ниво, е възможността НПО да мобилизират допълнителни средства за осъществяване на отделни дейности и мерки. Това може да се реализира при условие, че са налице добри механизми от страна на държавните органи, които да мотивират и насърчават участието на третия сектор в дейности, свързани с УУЗ, информиране на широката общественост и популяризиране на целите и задачите на принципите за УУЗ. 
Устойчивото използване на земите може да бъде управлявано и насърчавано чрез различни схеми и мерки. Общините могат да планират многобройни мерки и икономически инициативи, чрез които да допринесат за ефективното използване на земните ресурси. Акцентът, обаче, следва да пада на стимулите и по-малко върху административните мерки, ограниченията и санкциите, защото те са с много по-ниска ефективност, в сравнение със стимулите. Мерките, налагащи ограничения на производителите, трябва да бъдат компенсирани от държавата. Нещо повече - понякога и стимулите не са достатъчно атрактивни, тъй като в пазарната икономика основен движещ мотив е размерът на печалбата. Даже когато ги има, съществува алтернативата да се избере такъв начин и вид на вложението, който ще донесе най-бърза възвращаемост и висока доходност на капитала. Мерките в борбата с опустиняването са дейност с ниска финансова доходност, но с огромно значение за обществото, поради което те се нуждаят от адекватна държавна политика и подкрепа.
Прилагане на преференции чрез диференцирано данъчното облагане за фирмите, влагащи инвестиции в дейности за борбата с опустиняването или приели условието устойчиво да използват земните ресурси (заради загубите или пропуснатите ползи от ограниченията), както и на ефективни санкции за нарушителите, е възможност, която следва да се развие. Дейностите, свързани с УУЗ, да се стимулират чрез освобождаването от такси, преотстъпване на права за ползване. Някои стимули и облекчения, валидни за държавни предприятия, следва да се отнесат и към частния бизнес.
За да се стимулира по-широкото участие в прилагането на политиките за УУЗ, е целесъобразно да се създадат условия и механизми за по-лесен и изгоден достъп на бенефициентите до финансов ресурс, поради по-ниската доходност и по-бавната възвращаемост на капитала: преференциален режим за получаване на кредит; безлихвени или по-ниско лихвени заеми; по-дълъг гратисен период; държавна субсидия за част от лихвата и др.
Схемата за финансов лизинг предоставя на микро- или малки предприятия достъп до иначе недостъпни финансови ресурси, което им дава възможност да повишат своя финансов рейтинг пред банките. Съпътстващите елементи на схемата за бизнес обучение и консултантски услуги увеличава предприемаческия потенциал на собствениците, посредством професионално обучение по маркетинг, финанси и бизнес планиране. Предлаганите бизнес консултации подпомагат процеса на разработване на бизнес-планове за финансиране.
Важно е заинтересованите страни да съдействат за облекчен достъп до малки и средни кредитни линии и да поддържат партньорски отношения или договорености с частния сектор, за да се увеличи обемът на инвестициите и се стимулират действията по изпълнение на Конвенцията на ООН за борба с опустиняването на местно равнище.
Събраните средства, по силата на природоохранителни закони и нормативни документи, следва да се изразходват за подпомагане на бизнеса и местната власт при извършване на дейности за УУЗ. Могат да се мобилизират средства чрез екотуризъм, благоприятни търговски режими или се използват процесите на участие с привличане на НПО, местни организирани групи, частни структури чрез различни инициативи.
Наред с необходимия финансов ресурс за осъществяване на политиките на УУЗ, изключително важно е наличието на техническа обезпеченост и технологично осигуряване, актуални и надеждни бази данни, съвременни подходи и системи за наблюдение, ранно предупреждение и оценка на наличните природни ресурси, създадени на базата на научно-приложен принцип както и човешки ресурси, които да работят по изграждане на публично и индивидуално съзнание за опазване на земните ресурси и за участие във вземането на решения. 
Сред важните налични ресурси, които стоят в основата на успешното провеждане на политики, свързани с УУЗ, са човешките ресурси в страната. Те играят съществена роля и допринасят за изграждане на публичното и индивидуалното съзнание за опазване на земните ресурси и далновидното формиране и ефективното прилагане на политиките за съхранение на природната среда.
България разполага и със значителен потенциал с дългогодишен опит и капацитет по отношение на науката. Това условие несъмнено е добра предпоставка за успешно и адекватно формулиране на политики и прилагане на работещи методологии за устойчиво управление на земята. Необходимо е и създаване на връзки със съществуващи аналогични рамки за реализация на идеите за УУЗ и БО в съседни страни с близки проблеми. В този аспект ролята на научната общност също е решаваща.
Хоризонтален принцип и основен ресурс, чрез който могат да се мобилизират много потенциални възможности, да се надградят съществуващи постижения и да се активират ефективни взаимодействия, е партньорството – между институциите, публично-частно, междурегионално и междуобщинско, както и разгръщане на международно сътрудничество.

	6.2. Възможности за финансиране на дейности за УУЗ със собствени финансови средства на общините
Средствата от общинския бюджет за екологични проекти и дейности по приоритети, определени в общинските програми за околна среда, са резултат:
•	От приходите от санкциите за увреждане или замърсяване на околната среда над допустимите норми по чл. 69 от ЗООС (осемдесет на сто постъпват по бюджета на общината, на чиято територия се намира санкционираният субект с по-голяма сила).
•	От приходите от глоби и санкции по ЗООС, налагани от кметовете на общини, както и приходите от глоби за нарушаване на наредбите, приемани от общинските съвети във връзка с опазването на околната среда.
•	От приходи от приватизация на обекти общинска собственост.
По предложение на кмета на общината ежегодно (с приемането на общинския бюджет) би следвало да се определят средства за изпълнение на приоритетни екологични проекти и дейности, включени в общинските програми за опазване на околната среда. Тази дейност, обаче, не се извършва коректно в повечето от общините, особено след като бе закрита извънбюджетната сметка “Общински фонд за опазване на околната среда” и приходите от санкции влязоха в общия бюджет.
Съществено значение за одобряването на проекти на общини за в бъдеще ще се отдава на аргументирането на приоритетността им в общински програми за опазване на околната среда. Както и досега ще се изисква пълна проектна готовност на инвестиционните обекти, решение за оценка на въздействието върху околната среда, когато се изисква в съответствие със Закона за опазване на околната среда, наличие на съфинансиране от общински източници. В областта на третиране на битови, опасни, в т.ч. и болнични отпадъци, преимущество се отдава на проекти с регионално значение - решаващи проблеми на повече от една община. При отпускането на безлихвени кредити за сметоизвозваща техника и контейнери за битови отпадъци е важно наличието на добре разработена общинска програма за управление на отпадъците, оптимизационна схема за маршрутите за сметоизвозване. Изисква се и информация и разчети за таксата за битови отпадъци по Закона за местните данъци и такси.
В областта на намаляване замърсяването на въздуха се финансират основно фирмени проекти. Като общински проекти могат да се разглеждат газификации на общински обекти, други проекти свързани с енергийната ефективност, общински топлофикационни системи, намаляване замърсяването от транспорта. В тези случаи средствата се отпускат като безлихвени кредити на фирми. 

	6.3. Възможности за общините за финансиране на дейности в областта на УУЗ по линия на Оперативните програми на България 2007 – 2013 г.
В качеството си на пълноправен член на Европейския съюз България има богат спектър от възможности, от които може да се възползва както по отношение на достъп до финансовия ресурс на Структурните фондове на ЕС за периода 2007 – 2013 г., така и във връзка с използването на натрупания положителен (пък и недотам положителен) опит на страните членки на ЕС. 
	
С цел ефективно усвояване на средствата от Европейските фондове и изпълнение на изискванията на законодателството на ЕС за Кохезионната политика, в България се разработват Национална стратегическа референтна рамка (НСРР) и оперативни програми (ОП) за периода 2007 - 2013 г. НСРР определя връзката между приоритетите на ЕС за новия програмен период и приоритетите, дефинирани от страната членка, в случая - България. От друга страна, оперативните програми като част от НСРР, определят стратегическите цели и приоритети за даден сектор или територия. 
За периода 2007 - 2013 г. в България се разработват 7 оперативни програми: ОП “Развитие на конкурентноспособността на българската икономика”; ОП “Развитие на човешките ресурси”; ОП “Регионално развитие”; ОП “Административен капацитет”; ОП “Транспорт”, ОП “Околна среда” и ОП „Техническа помощ”; Освен това България разработва и Национален стратегически план за развитие на селските райони (и Програма към него) и Национален стратегически план за рибарството и аквакултурите.
Към оперативните програми ще се изготвя и допълнителен документ, наречен програмно допълнение. Този документ официално не се изисква от ЕС, но е много важен от гледна точка улеснение при изпълнението на оперативните програми. В програмното допълнение идентифицираните дейности за финансиране ще бъдат допълнително групирани и описани в мерки за изпълнение на оперативната програма. Описанието на всяка мярка/операция ще специфицира съвкупността от дейности, чрез които ще се реализира мярката; индикаторите за изпълнение на дейностите, които мярката предвижда; видът и максималният размер на финансовата помощ от ЕС; механизмите за съ-финансиране на помощта от ЕС. В описанието на мярката ще се определят и крайните бенефициенти по нея. За всяка мярка ще се разработи финансов план, в който ще се дефинират размерът и източниците на финансов ресурс, общо и по години. В програмното допълнение ще бъдат дефинирани критериите за избор на проектни предложения за финансиране в рамките на програмата; процедурата за избор на проектни предложения; органите, които участват в процедурата по избор; същността на оценителния процес.
Реализацията на оперативните програми ще бъде улеснено и от процедурни наръчници, насоки и ръководства. Те ще бъдат насочени не само към управляващия орган и междинното звено, но и към крайните бенефициенти. Специално за крайните бенефициенти ще се разработят наръчници във връзка с (1) подготовката и представянето на проектни предложения; кандидатстването за финансиране по оперативната програма и процеса на избор на проекти и (2) във връзка с ежедневното административно, финансово и техническо управление на финансираните операции (вкл. процедури за събиране на информация; административни проверки и проверки на място върху операциите; изготвяне на доклади за извършените проверки и доклади за напредък при изпълнението на проектите; подготовка на искания за възстановяване на извършените плащания и съпровождащите ги удостоверения за извършените разходи по проекта).
Политиката за опазване на околната среда на ЕС има ключова роля за постигането на устойчиво развитие, а това е пряко свързано с европейската регионална политика за периода 2007 – 2013 г. Програмирането на структурни действия не може да пренебрегне опазването на околната среда и в това число – устойчивото управление на земите. Грижата за околната среда води до положителни икономически и социални резултати, като запазва равновесието и природните ресурси, качеството на живот и здравето на хората и създава специфична заетост. 
	Поддържането на икономическо развитие и създаването на стабилни работни места зависи от опазването на околната среда, от потенциално вредния ефект на растежа и предотвратяване изчерпването на невъзобновяемите ресурси. Основните приоритети в политиката на Европейския съюз в областта на устойчиво управление на природните ресурси и опазването на околната среда включват ограничаване на промените в климата, опазване на био-разнообразието, намаляване на вредните за здравето емисии и намаляване използването на природни ресурси чрез намаляване на отпадъците. Те също отчитат екологичните съображения при изпълнение на решенията на структурните политики, отнасящи се до инвестициите. Въпреки че опазването на околната среда е свързано с потенциални разходи не само в най-изостаналите региони, където потребностите от инфраструктура са най-големи, значителни потенциални ползи могат да се извлекат и от подобрението на здравето и създаването на работни места в екоиндустриите, както и от по-устойчивото развитие.
На практика финансирането от Структурните фондове към България за периода 2007 – 2013 г. ще се осъществи посредством оперативните програми и националните стратегически планове на страната ни. Тези от тях, които до най-голяма степен са свързани пряко или непряко с проблемите на устойчивото управление на земите, са: Националният стратегически план за развитие на селските райони 2007 – 2013 г. и по-конкретно Програмата за развитие на селските райони (финансирана от Европейския земеделски фонд за развитието на селските райони), Оперативна програма „Околна среда” 2007 – 2013 г. (финансирана от Кохезионния фонд и Европейския фонд за регионално развитие) и Националната оперативна програма „Регионално развитие” 2007 – 2013 г. (финансирана от Европейския фонд за регионално развитие). Следователно тези са основните финансови ресурси, чрез които може да се осигури финансиране на дейности и проекти на общините в областта на прилагане на политиката за устойчиво управление на земите. 
Индиректно, като възможен източник за подкрепа на инициативи, по-скоро свързани с изграждането и укрепването на човешкия ресурс в областта на устойчивото управление на земите (и в по-широк аспект в дейности, свързани с опазването на околната среда), можем да разгледаме и една операция в Оперативна програма „Административен капацитет” 2007 – 2013 г.  

	6.3.1. Възможности за подкрепа на дейности за УУЗ на общините в рамките на Националната програма за развитие на селските райони 2007 – 2013 г. (НПРСР)

Наименование на операцията/мярката и описание на допустимите дейности в рамките на операцията	Приоритетна ос в рамките на НПРСР и код на операцията/мярката	Крайни бенефициенти	Коментар	

Професионално обучение и информационни дейности, включително разпространение на научни знания и иновативни практики за заетите в земеделието, хранителната промишленост и горите

Мярката предоставя помощ за обучение и информационна дейност на земеделски и горски стопани.

	Ос 1 „Подобряване на конкурентноспособността на
земеделския и горски сектори”

Код на мярката: 111
	Всички пълнолетни лица, които са заети в селското и горското стопанство.

Организациите, които ще провеждат курсовете и информационните дейности, са бенефициенти по мярката.

Участието на фермерите и горските стопани в обучението е
безплатно.	Възможност за изграждане и укрепване на човешкия капацитет сред земеделските производители.

Макар по тази мярка да не могат да кандидатстват директно общини, тя има пряко отношение към подобряване на човешкия капацитет в областта на УУЗ.	
Консултантски услуги

Тази мярка ще подпомага проекти, свързани с предоставяне на консултантски услуги на полу-пазарни стопанства в процес на преструктуриране, млади фермери, организации на производители, земеделски производители, заявили желание да участват в мярката „Агроекология”.
	
Ос 1 „Подобряване на конкурентноспособността на
земеделския и горски сектори”

Анекс VIII, чл.34 от Договора за присъединяване на България и Румъния.
	Крайните бенефициенти по тази мярка са полупазарни стопанства в процес на
преструктуриране, организации на производители, млади фермери, земеделски
производители, заявили желание да участват в мярката „Агроекология”, на които консултантската помощ се бъде осигурявана безплатно.
	Възможност за изграждане и укрепване на човешкия капацитет сред земеделските производители.

Макар по тази мярка да не могат да кандидатстват директно общини, тя има пряко отношение към подобряване на човешкия капацитет в областта на УУЗ.	
Модернизиране на земеделските стопанства

По мярката ще бъдат подпомагани проекти, които водят до подобряване на цялостната работа на земеделското стопанство, включително и за опазване на околната среда в, т.ч. намаляване на вредните емисии и отпадъци и увеличаване използването на енергия от възобновими енергийни източници.
	Ос 1 „Подобряване на конкурентноспособността на
земеделския и горски сектори”

Код на мярката: 121
	Земеделски производители - физически и юридически лица (включително организации на производители), регистрирани по българското законодателство.
	Макар по тази мярка да не могат да кандидатстват директно общини, тя има пряко отношение към спазване на изискванията и стандартите на ЕС по отношение на опазване на околната среда.	
Подобряване икономическата стойност на горите

Мярката ще подкрепя изработване на лесоустройствени проекти за частни гори до 1 ха, реституирани след 1997 г. и за общини и техните асоциации,  притежаващи повече от 10 ха гори; осветления и прочистки в издънкови гори след сечи за естествено възобновяване
в дървостои на възраст между 1 и 10 години; кастрене в борови култури под 40 годишна възраст; отгледни сечи в млади(под 40 годишна възраст) иглолистни култури. 	Ос 1 „Подобряване на конкурентноспособността на
земеделския и горски сектори”

Код на мярката: 122
	•	Частни собственици на гори (физически и юридически лица) с минимална площ на горите 0,5 хектара. 
•	Сдружения на частни собственици на гори (без никакво участие на държавата) с минимална площ на горите 1 хектар. 
•	Общини и техните сдружения с минимална площ на горите 10 хектара.
	Общините са избираем бенефициент по тази мярка.	

Подобряване и развитие на инфраструктурата, свързана с развитието и адаптирането на земеделието и горското стопанство

Възстановяване и/или модернизация на съществуващите и изграждане на нови
хидромелиоративни системи и съоръжения.

Дейности за намаляване на вредното въздействие върху околната среда.
	
Ос 1 „Подобряване на конкурентноспособността на
земеделския и горски сектори”

Код на мярката: 125
	Сдружения за напояване;

Юридически лица (регистрирани по българското законодателство) с предмет на дейност поддържане и  експлоатация на държавния хидромелиоративен
фонд; 

Сдружение от субекти по т.”а” и т.”б”.	Макар по тази мярка да не могат да кандидатстват директно общини, тя дава възможност за  подобряване на колективна инфраструктура за напояване и отводняване
на земеделски земи с цел затваряне цикъла от осигуряването до крайното потребление
на водата; величаване на напояваната земеделска земя и намаляване водните загуби при използване на водата за напояване.
	
Възстановяване на земеделския производствен потенциал, разрушен от природни бедствия, и въвеждане на подходящи превантивни дейности

Дейности за земеделски земи: въвеждане на превантивни дейности срещу наводнения; възстановяване/модернизация на съществуващите/или изграждане на нови предпазни диги, съоръжения по дигите (шлюзове, рампи и други) съоръжения в речните легла; укрепителни съоръжения, дъно-укрепителни и брегозащитни мероприятия, стабилизиращи съоръжения, брегоукрепване и противоерозионни мероприятия); експлоатационни пътища (и мостове); агромелиоративни и агротехнически мероприятия (риголване, терасиране, подравняване, залесяване със защитна цел в сервитутните площи към съоръженията за защита от наводнения); други спомагателни дейности (предупредителна система за наводнения и означителни и сигнализационни
мероприятия); Ликвидиране на последиците от наводнения. 
	
Ос 1 „Подобряване на конкурентноспособността на
земеделския и горски сектори”

Код на мярката: 126
	Юридически лица, регистрирани по българското законодателство, с предмет на дейност поддържане и експлоатация на съоръженията за предпазване от вредното
въздействие на водите;

Общини.
	Общините са избираем бенефициент по тази мярка.	
Плащания за природни ограничения на фермери в планинските райони

Подкрепа за дейности, свързани с ползването на селскостопански земи в необлагодетелстваните райони и съблюдаване на добри фермерски практики и условията на околната среда в тези райони. 

Дейности, които съдействат за рационално използване, съхранение и устойчиво развитие на поземлените и другите природни ресурси.	
Ос 2 „Подобряване на околната среда и селската природа” (управление на земята)

Код на мярката: 211
	
Физически или юридически лица с не повече от 25% държавно и/или общинско
участие.
	
Подкрепата ще бъде под формата на компенсаторни плащания за хектар обработваема земеделска земя с цел да се компенсират загубите, дължащи се на земеделието в  планинските райони.

Плащания на фермери в райони с ограничения, различни от планинските райони

Подпомагане на земеделските стопани в райони с неблагоприятни климатични и почвени условия, различни от планинските райони, с цел да се стабилизира броят на населението и да се подпомогне осигуряването на достатъчни приходи от земеделие. 

Ос 2 „Подобряване на околната среда и селската природа” (управление на земята)

Код на мярката: 212

Физически или юридически лица с не повече от 25% държавно и/или общинско  участие  
	Компенсаторни плащания на земеделските стопани в райони с неблагоприятни климатични и почвени условия, различни от планинските райони, с цел да съдейства за рационално използване, съхранение и устойчиво развитие на поземлените и другите природни ресурси.
	
НАТУРА 2000 за земеделски земи

Компенсации за земеделските производители, чиито земи попадат в Националната екологична мрежа, която е част от НАТУРА 2000. 

Ос 2 „Подобряване на околната среда и селската природа” (управление на земята)

Код на мярката: 213
	•	ползватели на селскостопански земи в места от НАТУРА 2000;
•	физически или юридически лица, собственици и/или ползватели на земеделски
земи, регистрирани в ИСАК, които притежават, наемат или отдават под аренда за период от минимум 5 г. и отговарят на изискванията; 
•	общини, които управляват селско-стопански земи за период минимум от 5 г. и отговарят на изискванията.
	 Компенсаторни плащания.
Националната екологична мрежа (НАТУРА 2000) е единна система от функционално
свързани помежду си територии с висока природозащитна значимост, спрямо които се
прилагат координирани дейности за опазване на биологичното разнообразие с цел
дългосрочното опазване на видовете, хабитатите, екосистемите и ландшафтите.
	
Национална агро-екологична програма (НАЕП)

Биологично земеделие

Увеличаване на площите, върху които се прилага метода на биологичното производство, и на броя на биологичните стопанства.
	
Ос 2 „Подобряване на околната среда и селската природа” (управление на земята)

Код на мярката: 214
Под-мярка 1
	Земеделски производители (физически или юридически лица), регистрирани в ИСАК и притежават, арендоват и
наемат земя за период от 5 години.
	НАЕП цели да допринесе за защитата на почвените и водните ресурси в съответствие с
националните цели и задълженията към ЕС, свързани с околната среда, включително Нитратната директива и Рамковата директива за водите.

Под-мярка „Биологично земеделие” се прилага на територията на цялата страна.	
Национална агро-екологична програма (НАЕП)

Управление на земеделски земи с висока природна стойност (ВПС)

Предотвратяване на бъдещата загуба на съобществата с висока природна стойност в затревените площи, причинено от превръщането им в обработваеми земеделски земи или преизпасването им; Запазване и поддържане на затревени площи с висока природна стойност и свързваните с тях видове чрез насърчаване или възстановяване на традиционните практики за управление на полу-естествените затревени площи.
	
Ос 2 „Подобряване на околната среда и селската природа” (управление на земята)

Код на мярката: 214
Под-мярка 2
	Земеделски производители (физически или юридически лица), регистрирани в ИСАК и притежават, арендоват и
наемат земя за период от 5 години.
	Под-мярката ще се прилага във всички полу-естествени затревени площи, които имат висока
екологична стойност и са в съответствие със стратегическите консервационни цели и възможности за сключване на договори
със съответните институции, отговарящи за управлението на
защитените територии (когато това е необходимо).
	
Национална агро-екологична програма (НАЕП)

Поддържане на характеристики на ландшафта

Запазване и поддържане на традиционни овощни сортове, които имат национално и международно значение за опазването и подобряването на генетичното разнообразие, културното наследство, ландшафта или биоразнообразието.
	
Ос 2 „Подобряване на околната среда и селската природа” (управление на земята)

Код на мярката: 214
Под-мярка 3
	
Земеделски производители (физически или юридически лица), регистрирани в ИСАК и притежават, арендоват и
наемат земя за период от 5 години.
	Под-мярката ще се прилага във всички традиционни овощни градини, които отговарят критериите, описани м под-мярката.
	
Национална агро-екологична програма (НАЕП)

Опазване на почвите и водите

Поощрява се въвеждането на устойчиви сеитбообръщения, които включват растителна покривка през зимата и бобови култури (бобови, соя, люцерна, детелина);  Подпомага се планирането на сеитбообръщение и изготвянето на баланси на хранителните вещества ( в т.ч. съхранението и използването на оборския тор); поощрява се използването на сеитбообръщение, разработено в съответствие със специфичните критерии за а) контрол на
почвената ерозия и б) намаляване на загубата на биогени (особено нитрати).

Контрол на почвената ерозия

Подпомагане на земеделски стопани и групи от земеделски производители в един и същи речен басейн за планиране или изпълнение на подходящи мерки за намаляване на риска от почвена водна и ветрова ерозия върху „компактни” блокове земя (т.е. група от съседни парцели); Намаляване на почвеното замърсяване; Прекратяване на деградационните процеси в селскостопанските
земи, застрашени или засегнати от ерозия;  Принос към опазването, възстановяването и подобряване на почвеното плодородие и екологичните функции на почвения слой.

Ос 2 „Подобряване на околната среда и селската природа” (управление на земята)

Код на мярката: 214
Под-мярка 4
	
Земеделски производители (физически или юридически лица), регистрирани в ИСАК и притежават, арендоват и
наемат земя за период от 5 години.
	Под-мярката ще се прилага във всички райони на България, където се отглеждат полски култури и могат да се използват сеитбообръщения.

Подпомагането по под-мярката, свързана с контрола на почвената ерозия първоначално ще се извършва само за
определени райони със силна ерозия на земеделските земи

Непроизводствени инвестиции

Създаване и възстановяване на равнинни и полупланински характеристики на ландшафта от дървесни видове от местен произход:
а) групи дървета, дървесни ивици и редини с площ не по-голяма от 0.5 ha и ширина не по-голяма от 20 метра, разположени в равнинни обработваеми земи и /или и полупланински пасища и ливади;
б) полска граница (синори и живи плетове) с минимална обща площ 50 кв. м на ха.

Възстановяване и създаване на влажни зони.

Възстановяване на пасища и ливади.

Контрол на почвената ерозия.
	
Ос 2 „Подобряване на околната среда и селската природа” (управление на земята)

Код на мярката: 216
		На този етап в проекта на Програмата за развитие на селските райони не са дефинирани бенефициенти по мярка 216. 

Вероятно допустимите бенефициенти ще бъдат сходни с тези в рамките на НАЕП.	
Първоначално залесяване на неземеделски земи

Дейности, целящи превръщане на изоставените земеделски земи в естествени гори с висока стойност от гледна точка на екология и биоразнообразие; Намаляване на ерозията в земеделските райони и увеличаване на лесистостта в равнинните райони. 

Залесяването включва:
•	Създаване на план за управление;
•	Почвоподготовка;
•	Сеене или засаждане;
•	Дейности за направляване на естественото редуване на видовете; 
•	Ограждане на залесената територия

Допустимите дейности по поддръжката включват:
•	Попълване (презасяване или презасаждане); 
•	Отглеждане на младите горски култури до 5 години след залесяването.
	
Ос 2 „Подобряване на околната среда и селската природа” (управление на земята)

Код на мярката: 223
		На този етап в проекта на Програмата за развитие на селските райони не са дефинирани бенефициенти по мярка 216. 

Допустими за залесяване са изоставени земи, които не са земеделски земи по
смисъла на чл. 31 (1) от правилата за прилагане, и неземеделски земи по смисъла на българското законодателство.
	
Плащания по НАТУРА 2000 за гори

Мярката има за цел да стимулира ползвателите
на гори и земи от горския фонд да прилагат специфични мерки и дейности така, че да осигури опазването, поддържането и/или възстановяването на благоприятното състояние на видовете диви животни и растения и природните местообитания, посочени в Приложения 1 и 2 на Закона за биологичното разнообразие (ЗБР). Дейностите по мярката ще подпомагат опазването на биологичното разнообразие и осигуряването на устойчиво стопанисване и управление на гори и земи от горския фонд, включени в защитени зони съгласно ЗБР в рамките на националната екологична мрежа, както и на места класифицирани въз основа на научните данни, като потенциални защитени зони.

Ос 2 „Подобряване на околната среда и селската природа” (управление на земята)

Код на мярката: 224
	•	Горски стопани (физически или юридически лица), собственици и/или ползватели на гори, регистрирани в ИСАК, които притежават, арендуват и наемат гори, за период от минимум 5/10 години, чиито места попадат в обхвата на Европейската екологична мрежа Натура 2000;

•	Общини, които стопанисват гори, чиито места попадат в обхвата на Европейската екологична мрежа Натура 2000.
	Компенсаторни плащания.
	
Възстановяване на горския потенциал и въвеждане на превантивни дейности

Мярката цели възстановяване на горите повредени от горски пожари и други природни бедствия и въвеждане на превантивни дейности за борба с горските пожари и други природни бедствия.

Допустимите дейности обхващат:
•	Почистване на площите пострадали от горски пожари, ветровали или насекоми; 
•	Презалесяване на пострадалите гори, чрез използване на местни дървесни видове; 
•	Създаване и поддръжка на дера за съхранение на дървесината в случаите на природни бедствия; 
•	Превантивни дейности за борба с горските пожари;
•	Създаване и поддръжка на противопожарни полоси;
•	Създаване и поддръжка на противопожарна ифраструктура; 
•	Общи превантивни дейности.
	
Ос 2 „Подобряване на околната среда и селската природа” (управление на земята)

Код на мярката: 226
		
На този етап в проекта на Програмата за развитие на селските райони не са дефинирани бенефициенти по мярка 226. Вероятно допустими бенефициенти могат да бъдат сходни с определените в предходната мярка (224).

Избираеми територии са всички гори на територията на страната, независимо от вида на тяхната собственост.

Превантивни дейности ще бъдат допустими само в класифицираните като гори с висок и среден риск от горски пожари.

6.3.2. Възможности за подкрепа на дейности за УУЗ на общините в рамките на Оперативна програма „Околна среда”  (ОПОС) 2007 – 2013 г.

Описание на допустимите дейности 	Приоритет в рамките на ОПОС	Крайни бенефициенти	Коментар	

Опазване и подобряване на екологичното състояние на водите, чрез събиране и пречистване на битовите отпадъчни води.

Видове дейности:
•	Канализационни мрежи и пречиствателни станции за отпадни води (ПСОВ) за населени места с над 10 000 екв. жители; 
•	Канализационни мрежи и ПСОВ за населени места с 2 000 - 10 000 екв. жители; 
•	Технологии за третично пречистване на градските отпадъчни води в населени места с над 10 000 екв. жители; 
•	Доставка на оборудване за откриване и измерване на течове;
•	Съоръжения за третиране на утайките от ПСОВ; 
•	Разработване и актуализиране на планове за управление на речните басейни.

Приоритет 1:
„Изграждане на необходимата инфраструктура за събиране, пречистване и отвеждане на отпадни води”
	
Общински администрации, ВиК дружества,  басейновите дирекции за районите за басейново управление на водите.
	
Законът за опазване на околната среда поставя изискване, всяка община на територията на страната да разработи собствена “Програма за опазване на околната среда”. Наличието на такава програма ще е сред основните изисквания за кандидатстване за финансиране по ОП “Околна среда”.

Общините ще изпълняват и задачи във връзка с осигуряването на всички разрешителни, необходими за реализацията на проектите, както и на правата на интелектуална собственост върху документацията свързана с планирането, реализацията, наблюдението и оценката на ефекта от проектите.
	
Сред основните цели на приоритет 2 е подобряване състоянието на почвите и подземните води и намаляване на частта от територията на страната покрита със стари депа за битови отпадъци. 

Допустими дейности, имащи отношение към УУЗ:
•	Системи от регионални съоръжения/инсталации за обезвреждане на битови отпадъци (напр. депа и претоварни станции); 
•	Съоръжения за предварително третиране, вкл. компостиране, сортиране и сепариране на отпадъци; 
•	Центрове за рециклиране на отпадъци; 
•	Поетапно прекратяване на експлоатацията и последващо закриване на всички съществуващи депа за битови отпадъци, които не отговарят на изискванията на нормативната уредба и съвременните технически стандарти;
•	Разработване/актуализация на регионални планове за управление на отпадъците.
	
Приоритет 2: 
„Подобряване и развитие на инфраструктурата за третиране на отпадъци”
	
Общини и асоциации/сдружения от общини.	Във връзка с предоставяне на финансиране за конкретен проект, се предвижда извършване на детайлна оценка на капацитета на съответната община за управление на проекта и отпуснатите по него средства. На основа на резултатите от тези оценки ще се определят точните параметри, правата и задълженията на общините във връзка с реализацията на проекта, които намират отражение в договор за предоставяне на финансиране със съответната община.	
Основна цел на приоритет 3 е намаляване и спиране загубата на биологично разнообразие в страната.
Допустими дейности, имащи отношение към УУЗ:

•	Разработване и актуализиране на Планове за управление на защитени територии и на защитени зони от НАТУРА 2000 и изпълнение на заложените в тях инвестиционни дейности; 
•	Картиране на местообитанията в мрежата НАТУРА 2000, както и националното им разпространение; 
•	Повишаване информираността на общините и населението за мрежата НАТУРА 2000; 
•	Разработване на планове за действие за всички застрашени видове,  които са от световно/европейско значение и тяхната реализация; 
•	Дейности за възстановяване на унищожени или антропогенно повлияни местообитания; 
•	Проучване и ограничаване на влиянието на инвазивни видове; 
•	Дейности, целящи смекчаване на влиянието на климатичните промени върху биологичното разнообразие.
	Приоритет 3: 
„Опазване и възстановяване на биологичното разнообразие”
	Общини, асоциации на общини, дирекции в рамките на Министерството на околната среда и водите и Министерството на земеделието и горите, отговорни за управлението на Националните и Природните паркове; други дирекции/институции в рамките на тези министерства, свързани и отговорни за управлението на НАТУРА 2000; управляващите институции и администрации на мрежата НАТУРА 2000; нестопански организации.  
	Описаните дейности в този приоритет (а и във всички останали) ще бъдат допълнително разработени (в
отделен документ) в мерки за изпълнение на Оперативната програма, с всички
необходими и съпътстващи ги компоненти.

6.3.3. Възможности за подкрепа на дейности за УУЗ на общините в рамките на Оперативна програма „Регионално развитие” (ОПРР) 2007 – 2013 г. 

Наименование на операцията и описание на допустимите дейности 	Приоритет в рамките на ОПРР  и номер на операцията	Крайни бенефициенти	Коментар	
Организиране на икономически дейности

Допустими дейности, свързани с подкрепа на проекти в областта на УУЗ:
•	Обновяване на съществуващи индустриални зони;
•	Екологично почистване и развитие на места с потенциал за инвестиции “на кафяво”;
•	Почистване, възстановяване, екологично почистване на бизнес зони.
	Приоритет 1:
„Устойчиво и интегрирано градско развитие”

Операция 1.3 

	Общини, асоциации на общини, неправителствени организации с представителство на общинските власти.
	Големите и средните градски центрове все още страдат от смесени градски функции, където
комбинацията от жилищни и производствени функции и услуги е основната причина за
замърсяване на околната среда (въздух, вода и главно почва), проблеми свързани с логистиката
и общи проблеми на мобилността за трансфер на стоки и хора. 
ОПРР адресира разрешаването на тези проблеми чрез тази операция.	
Физическа среда и превенция на риска
Допустими дейности, свързани с подкрепа на проекти в областта на УУЗ:
•	Инвестиции за възстановяване, преустройство, обновяване и почистване; развитие на обществени места, места за отдих, зелени площи и паркове, езера и потоци; 
•	Озеленяване и оформяне на зелени площи в градските територии и пейзаж;
•	Кампании за поддържане на градската среда – срещу замърсяването, зелени кампании, кампании за залесяване;
•	Инфраструктура за предпазване от свлачища и наводнения;
•	Дренажни съоръжения;
•	Малки инфраструктурни дейности за противоерозионни мерки; 
•	Хидравлични съоръжения.
	Приоритет 1:
„Устойчиво и интегрирано градско развитие”

Операция 1.4

	Общини, асоциации на общини, неправителствени организации в партньорство с общините.

6.3.4. Възможности за подкрепа на дейности за УУЗ на общините в рамките на Оперативна програма „Административен капацитет” (ОПАК) 2007 – 2013 г.

Наименование на операцията и описание на допустимите дейности 	Приоритетна ос в рамките на ОПАК  и номер на операцията	Крайни бенефициенти	Коментар	
Компетентна и ефективна държавна администрация
Допустими дейности, свързани с укрепването на човешкия ресурс в общинските администрации 
•	Провеждане на специализирано и продължаващо обучение на служителите за подобряване качеството на тяхната работа (напр. управление на проекти, многогодишно програмно бюджетиране, административен капацитет,  стратегическо планиране, обществени поръчки, обучение по практическо прилагане на изготвените методологии, наръчници и други).
	Приоритетна ос II:
„Управление на човешките ресурси в държавната администрация, съдебната система и структурите на гражданското общество”

Операция 2.1
	МДААР, ИПАЕИ, обединения на общини, университети	Подкрепата по тази операция може да бъде използвана включително и по отношение на изграждане на капацитет на общинско ниво за прилагане на политиката за УУЗ.	

Използвана литература:
1.	Проект на Национална програма за действие за устойчиво управление на земите и борба с опустиняването, МОСВ, 2006 г.
2.	Национална стратегия по околна среда 2005 – 2014 г., МОСВ, 2005 г.
3.	Националната стратегия за регионално развитие 2005 – 2015 г., МРРБ, 2005 г.
4.	Национален план за развитие на биологичното земеделие в България 2005 – 2013 г., МЗГ, 2005 г.
5.	Национална стратегия „Устойчиво развитие на горския сектор” 2006 – 2015 г., МЗГ, 2006 г.
6.	Национална стратегия за управление и развитие на водния сектор в България, МОСВ, 2005 г.
7.	Национална програма за необходимите мерки в условията на тенденция към засушаване, МОСВ, 2001 г.
8.	Проект за Национален стратегически план за развитие на селските райони, 2005 г.
9.	Проект на Оперативна програма „Околна среда” 2007 – 2013 г., МОСВ, 2006 г.
10.	Проект на Националната оперативна програма „Регионално развитие” 2007 – 2013 г., София 2005 г.
11.	Работна версия на Национална агроекологична програма 2007 – 2013 г., МЗГ, 2005 г.
12.	Идентифициране на възможностите за финансиране на дейности за опазване на околната среда, които оперативните програми предоставят, С. Бърова, проект „Родопи”, 2006 г.
13.	Методически указания за разработване на Общинския план за развитие 2007 – 2013 г., Фондация за реформа в местното самоуправление, 2005 г.
14.	Структурните фондове на Европейския съюз – как да успеем?, Наръчник, Фондация „Европейски институт”, 2006 г.
15.	Предизвикателствата на Структурните фондове на Европейския съюз, Наръчник, Фондация „Европейски институт”, 2006 г.
16.	Преглед на отговорностите на общините за планиране според българското законодателство през 2006 г., Александър Коджабашев, проект „Родопи”, ноември 2006 г.
17.	Интегриране на Конвенцията за биологичното разнообразие, Конвенцията за опустиняването и Конвенцията за промените на климата планирането и работата на общините, обобщено от Десислава Димитрова, Димитрина Ботева, проект „Родопи”, 2006 г.